Франсис Пол Уилсън
Боровата пустош

Превод от английски: Константин Траев, 2003

chitanka.info

Джон Бетанкорт се свърза с мен някъде през 1989, за да ме попита дали бих участвал в едно „Специално издание за Ф. Пол Уилсън“ на списанието „Странни истории“. Как да откажа? Цял брой от първото и най-известно в света хорър списание — където класици като Лъвкрафт, Хауърд, Блох и Бредбъри са били издавани за първи път — посветено на мен? Как бих могъл да не бъда заинтересован? По това време се бях заловил да пренапиша „Отплата“, но дадох дума да изпратя обещания разказ от двайсет хиляди думи, веднага щом се поосвободя.

„Боровата пустош“ бе предвиден да се превърне в тези двайсет хиляди думи. Поради факта, че „Странни истории“ бе вероятният издател, го написах така, че да бъде в стил Лъвкрафт, но не и без някои лично мои похвати. Беше през август и работех по него, когато получих писмо от Боб Уайнбърг, който ме помоли за разказ за „Наследството на Лъвкрафт“, антология, която той заедно с Марти Грийнбърг (ама как винаги се стига до неговото име, а?) издаваха по случай стогодишнината от рождението на Х. П. Лъвкрафт. Веднага ми хрумна, че „Боровата пустош“ беше направо идеален за целта.

Така че бях изправен пред дилема. Кое бе по-важно: да напомпам собственото си его с брой на „Странни истори“, посветен на мен или да участвам в единичен тираж на антология, посветена на творчеството на един от най-именитите писатели на дарк фантастика на всички времена?

Избрах второто.

Защо ли? Защото в моите очи Х. П. Л. беше нещо специално.

Доналд А. Уолхайм е виновен за всичко. Той ме запали по Лъвкрафт. Беше през 1959. До този момент бях добро дете, четях Ейс Дабълс и прилична, благотворна научна фантастика от рода на Хайнлайн, Е. Е. Смит, Пол Андерсън, Фред Пол и останалите. Само че той ми пробута една антология. Много добре беше предвидил какво ще излезе. Беше я озаглавил „Четиво с ужасии“ и бе изпляскал онази зловеща, суперска корица, рисувана от Ед Емшвилър. Не можах да устоя. Купих я. Прочетох я. И така се започна. Това бе началото на моя край.

„Четиво с ужасии“ е отличен сборник — Блох, Вандрай, Смит, Бишъп, Хауърд. Все добри разкази — мрачни, мистични, напрегнати, емоциите направо те връхлитаха от всяка страница — досега не бях чел нищо от този род. Но това, което буквално ме сграбчи за гърлото бе „Нещото на прага“ от някой си Х. П. Лъвкрафт. Още встъпителните думи ме грабнаха („Вярно е, че изстрелях шест куршума в главата на моя най-добър приятел и все пак се надявам чрез тези показания да докажа, че не аз съм неговият убиец.“), бях запленен от мястото на действието („… прокълнатият, легендарен Аркам, чийто схлупени, хлътнали покриви и рушащи се грегориански балюстради служеха за гнезда на столетията в непосредствена близост до мрачно ромолящата Мискатоник.“), бях издухан от взривната вълна на сгъстената проза, която истрелваше думи като „eldritch“ и „фетор“, „циклоп“ и „седефен“, говореше за поети, които умират с писъци в лудницата, като от време на време споменават за странни, забранени книги и градове като Инсмут (където дори акрамитите се страхуват да отидат), все едно, че тези неща би трябвало да са ми отдавна известни.

Но това, което се въртеше в ума ми дълго след като я бях прочел, бе същността на историята — идеята за друга реалност, която се сблъсква с нашата, познанието за която би те накарало да бълнуваш, обхванат от абсолютна лудост; друго измерение с извратена логика и странна геометрия, пълно с богоподобни същества с непроизносими имена, далечни и в същото време определено враждебни.

Моят свят на тринайсетгодишен вече не ми изглеждаше толкова безопасен и разумен, моята действителност започна да ми се струва до известна степен нереална.

„Нещото на прага“ ми осигури смразяващия ужас, който обложката на „Четиво с ужасии“ обещаваше, но също така ми послужи като проходилка в севта на Ктулу митологията, като въведение в така наречения космически хорър.

След тази първа фиксация, започнах да поставям на първо място Лъвкрафт. Местните изнудвачи — извинете ме, книгоразпространители — ме запознаха с книгите на „Аркам Хаус“ и аз почти умрях от свръхдоза. По-късно страстта ми поохладня и се отървах от този лош навик. (Е, не напълно. От време на време препрочитам някой от любимите си разкази. Сега вече ми понася по-добре. Наистина.) Идеята за космическия хорър все още ме запленява. Използвах я в „Кулата“, а също и тук, в „Боровата пустош“. Без съмнение след време ще се възползвам отново от нея.

Така че, това е моето официално посвещение на Х. П. Лъвкрафт. Преднамерено избягвах да препрочитам негови творби, преди да напиша „Боровата пустош“. Нямах намерение да пиша сервилен потпур; исках да уловя духа на Лъвкрафт така, както го помнех от детството си. Между другото, Пайн Берънс в Джърси е нещо съвсем реално, едно наистина Лъвкрафтско място; всичко от историята и познанията на „боровци“ е истина, всички местности, с изключение на Рейзърбек Хил, са реални. (Всъщност, Рейзърбек Хил толкова ми хареса, че го използвах за част от миналото на героите в „Палатка на чудесата“.) Стилът си е мой, но космическия хорър е дело на Лъвкрафт.

На следващата година творението ми се завъртя сред финалистите за Световната награда за фантастика за най-добра новела. Загуби (разбира се), но Джон Бетанкорт получи възможност да я публикува чрез собственото си издателство „Уайлдсид Прес“ в ограничен тираж, подписан от мен, с твърди корици през 1991. Наскоро бе преиздадена за сборника на „Аркам Хаус“ „Ктулу 2000“.

Харесвам „Боровата пустош“, но не може да се сравнява с „Нещото на прага“. То е нещо друго. Прочетете го (или го препрочетете), когато ви падне удобен случай.

* * *

1. В търсене на дявола.

Днес прострелях телефонния си секретар. Взех старата двайнайсет цолова, дето ми я остави татко и го пръснах на парчета. Глупава, излишна постъпка, знам, но тя много добре илюстрира сегашното ми душевно състояние, така мисля.

И освен това се почувствах по-добре. Ако не беше телефонният секретар, животът ми в момента щеше да е напълно различен. Нямаше да получа съобщението на Джонатан Крайтън. Щях да бъда по-малко мъдра, но значително по-щастлива. И все още щеше да има някакво подобие на ред и смисъл в живота ми.

Той бе оставил достатъчно невинно съобщенийце:

„Офисът на Катлийн Мак Келстън и съдружници! Звучи като нещо голямо! Как я караш Мак? Обажда се Джон Крайтън. Ще бъда във вашия район по-късно тази седмица и бих искал да те видя. Обяд или вечеря — както ти е удобно. Звънни ми.“ — И бе оставил номер с код на района 212.

Много просто, много директно, без да оставя и най-малкия намек до къде ще се стигне.

Печелиш позиции в живота ден след ден, учиш правилата на играта, издълбаваш си ниша, извоюваш си място. Понякога ти върви, поняког — никак, понякога сам си изработваш късмета и след време започваш да си мислиш, че си научил някои от отговорите — не всичките, разбира се, но достатъчно, за да те накарат да си въобразяваш, че си научил нещо, че си обяздил живота и можеш да го подкараш в изгодната за теб посока. Започваш да смяташ, че контролираш нещата. После идва някой като Джонатан Крайтън и проваля всичко. Не само плановете ти, надеждите ти, мечтите ти, но всичко, включително и преценката ти за това, кое е истинско и кое — не.

Не бях го виждала, нито пък бях чувала нещо за него, откакто завършихме колежа и се бях сещала за Джонатан единствено случайно, до оня ден в началото на август, когато той се обади в офиса ми. Заинтригувана, отговорих на обаждането му и се уговорихме да обядваме заедно.

Това бе първата грешка, която допуснах. Ако имах и най-слабата идея докъде ще доведе един прост обяд с една стара любов от колежа, щях да затръшна телефона и да избягам в Европа или в Ориента, където и да е, само Джонатан Крайтън да не е наблизо.

Запознахме се на една среща на първокурсниците в Рътгърс Юнивърсити през шейсетте. Може би всеки от нас бе получил от другия някакви подсъзнателни сигнали — в онези дни ги наричахме „вибрации“ — които ни подсказаха, че сме от една и съща провинция. Не се обличахме, не се държахме, нито пък се чувствахме като такива, но си бяхме двама селяндури от Джърси. Аз бях от района на Пембертън, Джон — от друга провинциална зона, но в северен Джърси, близо до една местност, наречена Гилед. Като се изключи тази обща черта, бяхме пълни противоположности по повечето показатели. Все още се учудвам, че тръгнахме заедно. Аз бях кариеристка, докато Джон беше… ами беше си перко. Спечели си прякора Лудия Крайтън и всеки ден си го отвоюваше. Никога не се задържаше достатъчно дълго върху каквото и да е, та някой да може да го забие. Винаги се хвърляше в следващата Новост, преди тълпата да се е настроила за нея, винаги в екзотичното и езотеричното. Търсел Истината, така казваше.

И както често се случва с хора, които са напълно несъвместими, ние открихме, всеки за себе си, че другият е направо неустоим и лудо се влюбихме един в друг.

Втори курс си намерихме жилище извън общежитията и се нанесохме заедно. Това бе първата ми връзка и изобщо не бе от най-кротките. Четях странните книги, които мъкнеше и се придържах към странния му дневен режим, но тропнах с крак, когато се стигна до репродукциите на Пикман. Имаше нещо силно смущаващо в тези картини, което прекрачваше рамките на техните жестоки сюжети. Джон не се опита да ме убеждава. Просто се усмихна тъжно по своя снизходителен начин, като че ли е разочарован, че пак не съм схванала най-важното, отново ги нави на рула и ги ската някъде.

Това, което ни държеше заедно — поне през годината, която прекарахме съвместно — беше нашето пълно преклонение пред независимостта на личността. В продължение на седмици стояхме по цели нощи, обсъждайки как трябва сами да поемем пълен контрол над живота си и надпреварвайки се да измисляме как ще го направим. Сега ми изглежда адски глупаво, но това бяха шейсетте и по онова време наистина си говорехме за подобни неща.

Издържахме до края на годината и после скъсахме. Можеше да продължи и повече, ако Джонатан не се бе забъркал с дрогаджиите. Според мен това бе пътят към загубата на цялата независимост на личността, но Крайтън каза, че не можеш да бъдеш свободен, докато не разбереш кое е реалното. И ако наркотиците можеха да разкрият Истината, то той трябваше да ги опита. Което според мен са хипарски глупости. След това рядко попадахме на едни и същи места. Последната година живя сам, извън общежитията. Някакси успя да завърши, със специалност антропология и това бе последното нщо, което бях чула за него.

Но това не значеше, че не е оставил своя отпечатък върху съзнанието ми.

Предполагам, че се числя към тези, които бихте нарекли феминистки. Не членувам в Националната организация на жените и не марширувам по улиците, но не се оставям на никой да ме използва за изтривалка, само защото съм жена. Вярвам в себе си и предполагам, че дължа част от това на Джонатан Крайтън. Той винаги се е държал с мен като с равна. Никога не го е правел на въпрос — просто от държанието му се подразбираше, че съм интелигентна, компетентна, заслужаваща уважение, способна да защитавам позициите си. Това ми помогна да се оформя като личност. И винаги ще го уважавам за това.

Обяд. Избрах „При Розарио“ откъм страната на „Поинт Плезънт Бийч“ на залива Манаскюън, не толкова заради храната, колкото заради гледката. Крайтън закъсня и това не бе чак толкова учудващо. За мен нямаше значение. Посръбвах си от „шабле-шпритце“-то и гледах лодките за туристи, които се връщаха от полудневните си курсове за подводен риболов. И тогава в мислите ми нахлу един глас, който съдържаше привкуса на нещо познато:

— Е, Мак, виждам, че не си се променила особено.

Обърнах се и бях шокирана при вида му. Едва познах Крайтън. Той винаги е бил слаб, та чак до измършавяване. Възможно ли бе разплутата, брадясала, почти херувимска фигура, която стоеше пред мен да е…?

— Джон? Това ти ли си?

— Единствен и неповторим — каза той и разпери ръце.

Прегърнахме се официално и заехме местата си в едно от сепаретата до прозореца. Когато най-накрая се смести от другата страна на масата, той повика сервитьорката и посочи чашата ми.

— За мен два „Лайтс“-а и още едно от тези за нея.

На пръв поглед изглеждаше,че излишните килограми на Крайтън го правят да изглежда здрав за първи път в живота му. Косата му все още беше гъста и тъмно кестенява, но въпреки закръглените му, розови бузи, очите му бяха потънали в орбитите и искряха прекалено съмнително. Изглеждаше жизнерадостен, но долових мрачни оцветки. Чудех се, дали все още се друса.

— Почти четвърт век, откакто бяхме заедно — каза той. — Трудно ми е да повярвам, че е било толкова отдавна. Изглежда годините са били милостиви към теб.

Доколкото все още ме заглеждат, предполагам, че е така. Не си боядисвам косата, така че сред червеното има втъкано и малко сребристо. Но винаги съм била младолика. Не използвам грим — с моите червени страни и лунички не ми е необходим.

— И към теб.

Което на практика не беше вярно. Отворената яка на ризата му бе оръфана и изглеждаше, като че ли това е третия път, когато я облича, откакто е прана. Спортното му сако от туийд бе изтъркано на лактите и с два номера му бе омаляло.

Прекарахме питиетата, ордьоврите и по-голяма част от началните ястия в приказки за това, как е преминал живота на другия. Разказах му за малката си счетоводна фирма, за брака си, за неотдавнашния си развод.

— И никакви деца?

Поклатих глава. Бракът се бе вгорчил, разводът бе просто кошмар. Исках да сменим темата.

— Стига толкова за мен — казах аз. — Какво става с теб?

— Ще повярваш ли, че се занимавам с клинична психология?

— Не — отвърнах аз, твърде шокирана, за да излъжа. — Няма.

Онзи Джонатан Крайтън, когото познавах, бе толкова ексцентричен, толкова не в час, толкова погълнат от себе си, че не можех да си го представя като психотерапевт. Джонатан Крайтън, който помага на другите хора да се оправят с живота си — бе почти смехотворно.

Обаче той бе онзи, който се засмя — добронамерено, при това.

— Мдааа. Трудно е за вярване, но продължих с учението, за да получа магистърска, а след това и докторска степен. Всъщност започнах да практикувам.

Гласът му заглъхна.

— Използваш минало време — отбелязах аз.

— Така е. Не се получи. Практиката ми така и не потръгна. Но всъщност причината беше вътре в мен. Използвах форма на терапия на действителността, но тя изобщо не заработи както трябва. И най-накрая разбрах защо: не знам — истински — какво е действителността. Никой не знае.

Това започваше да ми звучи познато. Опитах се да разведря нещата, преди да станат прекалено сериозни.

— Някой не беше ли казал, че действителността е това, което те спъва, когато се опиташ да се разхождаш със затворени очи.

Усмивката на Крайтън издаваше следи от старата снизходителност, която толкова вбесяваше някои хора.

— Да. Предполагам, че някой би измислил подобно нещо. Като и да е, реших да отпътувам и да пробвам, дали мога да открия какво всъщност е действителността. Доста пътувах. Повъртях се из едно местенце, наречено Мискатонски университет. Чува ли си го някога?

— В Масачузетс е, нали?

— Същия. В едно малко градче, наречено Аркам. Закачих се за катедрата по антропология — това бе специалността ми преди да завърша, все пак. Но сега съм напуснал преподаването, за да напиша книга.

— Книга?

Това неговото започваше да ми изглежда като един доста разпокъсан живот. Но не би трябвало да се учудвам.

— Ама каква сделка само! — каза той и очите му искряха. — Отпуснаха ми средства от Рътгърс, Принстън, Американското фолклорно общество, Историческото общество на Ню Джърси и половин дузина други, само за да напиша книга!

— За какво става дума?

— Произхода на фолклорните приказки. Мисля да подбера няколко и да ги проследя до корените им. Ето къде е твоето участие.

— Ооо?

— Имам намерение да отделя значителна част на Дявола от Джърси.

— Има цели книги, написани за Дявола от Джърси. Защо не…

— Искам истински източници за това, Мак. Преди всичко първични. Нищо от втора ръка. Това определено вече е решено.

— С какво мога да ти бъда полезна?

— Ти си „боровка“, нали?

През мен премина вълна на негодувание. Въпреки че в наши дни хората наричаха себе си „боровец“ с известна гордост и дори съм виждала лепенки по броните на колите, разгласяващи навред „Борово могъщество“, някой от нас все още се наежват, когато прозвучи от устата на външен човек. Докато бях хлапе винаги се използваше като обидно прозвище. Подобно на „мидаджия“ тук по крайбрежието. Враждебни думи. Официално се отнасяше за местните обитатели на континента, оцелели от време оно, които обитаваха района на великата Пайн Берънс[1], която се простираше на юг от Шосе 70 надолу през целия щат. Винаги съм ненавиждала това наименование. За мен то се равняваше на това, да наречеш някого „червеноврат“[2].

Което, да си кажем правичката, не бе далеч от истината. Истинските „боровци“ са бедни провинциални хорица, в повечето случаи отглеждат зеленчуци или вършат черната работа в малиновите насаждения и боровинковите находища из блатата — повечето от тях наистина са със зачервени вратове. Много от тях са необразовани или в най-добрия случай с начално образование. Онези, които могат да си позволят возило, карат прототипи на разбити пикапи, през задното стъкло на които стърчи пушката им. Те дори говорят с акцент, който звучи по южняшки. Те са селяци от Джърси. Провинциални дървеняци в самото сърце на промишления север. Анахронизми.

„Боровци“.

— Кой ти каза? — казах с толкова равен то, колкото успях да докарам.

— Ти. Още в колежа.

— Така ли?

Разтърси ме факта, че до такава степен съм се откъснала от корените си. Като уплашена, наивна и неодобряваща самата себе си новачка в Рътгърс може нистина да съм се възприемала като „боровка“. Сега никога не споменавах тази дума, нито когато се отнасяше за мен, нито пък по отношение на другиго. Бях жена с колежанско образование; уважаван професионалист, който говореше с безупречен североизточен акцент. Никой с всичкия си не би ме възприел като „боровка“.

— Е, тогава просто си чешех езика — казах аз. — Корените на семейството ми са в Пайн Берънс, но аз самата по никой начин не мога да се нарека „боровка“. Така че се съмнявам, че мога да ти бъда полезна.

— Напротив, можеш! Фамилията Мак Келтън е известна в Пустошта. Всички я знаят. Там имаш много роднини.

— Така ли? Откъде знаеш?

Изведнъж той придоби овчи вид.

— Защото до сега вече на няколко пъти бях там. Никой не иска да се отпусне пред мен. Аз съм външен. Нямат ми доверие. Вместо да отговорят на въпросите ми, си играят игрички с мен. Казват, че не знаят за какво говоря, но познават някой, който би могъл да е наясно и така ме въртят в кръг. Миналия месец се загубих там, в пустошта, за цели два дена. И можеш да ми вярваш, започнах да се плаша. Мислех си, че никога няма да открия обратния път.

— Нямаше да си първият. Доста хора, много от тях опитни ловци, са излизали в Пустошта и никога не са били видени отново. Най-добре да не се навираш там..

Ръката му се стрелна през масата и сграбчи моята.

— Трябва да ми помогнеш, Кати. Цялото ми бъдеще зависи от това.

Бях шокирана. Той винаги ме наричаше „Мак“. Дори в онези далечни колежански дни, докато бяхме заедно в леглото, никога не ме е наричал „Кати“. Деликатно издърпах ръката си, промърморвайки:

— Айде пък и ти, Джон…

Той се отпусна назад и се загледа през прозореца в кръжащите чайки.

— Ако се справя с това, ако свърша нещо наистина докрай, това може да помогне да се върна в Мискатоник, където да завърша доктората си.

В мен незабавно се прокрадна подозрение.

— Мисля, че каза, че си „напуснал“ Мискатоник, Джон. Защо не можеш да се върнеш и без това?

— „Нередности“ — каза той, без да поглежда към мен. — На дъртите пръдльовци в отдела по античността не им се нравеше накъде водят моите изследвания.

— Това за „действителността“ ли?

— Да.

— Те ли ти го казаха?

Сега вече ме погледна.

— Не с толкова много думи, но може да се каже — Той се наведе напред. Очите му искряха повече от всякога. — Там държат книги и ръкописи, заключени в огромни сейфове, единствени по рода си томове, от времето, което повечето учени причисляват към праисторията. Постарах се да си издействам пропуск, фалшив естествено, с който се вмъкнах вътре. Невероятно е какво притежават, Мак. Невероятно! Трябва да се върна там. Ще ми помогнеш ли?

Неговата настойчивост бе плашеща. И затормозяваща.

— Какво трябва да направя?

— Просто ме придружи в Пайн Берънс. Само няколко маршрута. Ако те използвам като препоръчително писмо, знам че ще се разприказват пред мен за Дявола от Джърси. После мога да се оправя и сам. Всичко от което се нуждая, са няколко недвусмислени отговора от тези хора и ще разполагам с необходимите ми първични източници. Ще съм в състояние да проследя един мит от фолклора чак до самите му корени! Ще ти отправя благодарности в книгата, ще ти платя, всичко, което пожелаеш. Мак, само не ме оставяй да се гърча на вятъра!

Когат спря да говори, направо бе обезумял.

— Спокойно, Джон. Спокойно. Нека помисля.

Данъчният сезон бе отминал и програмата ми за лятото бе доста свободна. Пък дори и да не беше, какво от това? Честно казано, работата не ме удовлетворяваше дори наполовина на това, което беше едно време. Предизвикателството да се преборя с предразсъдъците на бизнес обществото и техните съмнения относно жена счетоводител, тръпката да си изградя клиентела, която се простираше навсякъде. Всичко вече беше рутинно. Освен това, вече нямах съпруг. Нито деца, които да въведа в света на възрастните. Трябва да призная, че в момента животът ми бе доста изпразнен от смисъл. Такава бях и аз. Празна. Защо да не отделя малко време за да се видя с хората от моето детство и да помогна на Лудия Крайтън да оправи живота си, ако изобщо нещо подобно бе възможно? Може би в тази сделка щях да спечеля малко перспектива и за собствения си живот.

— Добре, Джон — казах. — Ще го направя.

Очите на Крйтън блеснаха с неподправено удоволствие, съвсем различен блясък от трескавата настойчивост, която излъчваха откакто бе седнал. Той протегна и двете си ръце към мен.

— Бих те разцелувал, Мак! Не мога да изразя с думи колко важно за мен е всичко това! Нямаш представа колко е важно!

И се оказа прав. Въобще си нямах представа.

[1] Pine Barrens — букв. Боровата пустош ↑

[2] червеноврат — обидно прозвище за жителите на южните щати, които се занимават основно със земеделие ↑

2. Боровата Пустош

Два дена след това вече бяхме готови за нашия първи набег в горските дебри.

Крайтън носеше яке за сафари, когато мина да ме вземе с един леко разнебитен 4 x 4 джип „Вранглер“.

— Не отиваме в Африка — отбелязах аз.

— Знам. Харесват ми джобовете. Събират много неща.

Хвърлих едно око към задната седалка. Учудващо добре се бе екипирал. Забелязах термос, сандък с провизии, раници и нещо, което приличаше на спални чували. Надявах се, че не си е наумил разни романтични щуротии. Тъкмо се бях разделила с един мъж и не търсех друг, особено щом става дума за Джонатан Крайтън.

— Обещах да ти помогна да разгледаш наоколо. Не съм споменавала нищо за лагеруване на открито.

Той се засмя.

— Нямаш грижи. Мисълта ми беше за „Холидей Ин“. Никога не съм бил бой-скаут, но се смятам за подготвен. Вече съм се губил веднъж.

— Можем да се справим и без да се стига дотам. Имаш ли компас?

Той кимна.

— И карти. Дори имам секстант.

— Всъщност знаеш ли как да го използваш?

— Научих се.

Сега смътно си спомням, че се разтревожих заради секстанта, а не бях сигурна каква бе причината. Преди да успея да кажа каквото и да е, той ми подхвърли ключовете.

— Ти си „боровката“. Ти карай.

— Все така господин Мъжкар, както виждам.

Той се разсмя. Аз карах.

Откъм северния океански окръг е лесно да се навлезе в Пайн Берънс. Просто излизаш на шосе 70 и се отправяш на запад. На около половината разстояние между Атлантическия океан и Филаделфия, да кажем, близо до една местност, известна като Онгс Хет, завиваш наляво. И казваш довиждане на двайсти век и на цивилизацията, такава, каквато я познаваш.

Как да опиша Боровата пустош на някой, който никога не е бил там? Преди всичко тя е голяма. Трябва да прелетите над нея с малък самолет, за да оцените колко е голяма. Пустошта се простира през седем окръга, заема една четвърт от щата, но понеже Джърси не е голям, това не е толкова показателно. Как ви звучат две хиляди квадратни мили? Или милион акра? Почти равно по големина с националния парк „Йосемайт“. Това дава ли ви някаква представа за нейната шир?

Как да ви обясня какво е пустошта? Картите ще ви подскажат. Погледнете пътната карта на Ню Джърси. Ако нямате такава под ръка, представете си една продълговата чиния със спагети; а сега си помислете как изглежда, след като някой е излапал повечето спагети от средата на купчинката в долната й част, оставяйки да се кръстосват само няколко линийки върху оголеното дъно. По същия начин стои въпроса с картата за гъстотата на населението — голяма зееща дупка в южната половина, където се намира Пайн Берънс. Ню Джърси е най-гъсто населеният щат в САЩ, наброявайки средно хиляда души на една квадратна миля. Предградията на Ню Йорк Сити в северен Джърси направо гъмжат със своите четирийсет хиляди на квадратна миля. След като преброите тълпите по крайбрежието и в градовете и градчетата по протежението на западния междущатски коридор, не остават много хора, когато дойде ред на Пайн Берънс.Чувала съм за един район от над сто хиляди акра — като размери това са близо сто и шейсет квадратни мили — в южните централни части на пустошта — с двайсет и един регистрирани жители. Двайсет и един. По едно човешко същество на осем квадратни мили в район, който се намира по шосето, пресичащо Бостън, Ню Йорк, Филаделфия, Балтимор и Окръг Колумбия.

Дори само ако се отбиеш малко встрани от щатските или федерални пътища, които пресичат Пустошта, почти веднага се усещащ изолиран. Четирийсетфуовите борови гъсталаци се събират зад гърба ти и тихичко, но затова пък, о, колко ефективно, те откъсват от останалия свят. Обзалагам се, че в Пустошта са живели хора, които така и са си умрели, без да зърнат пътна настилка. От друга страна, няма нито една пълна топографска карта на Пустошта, защото има обширни райони, които човешкото око не е и зървало.

Картинката изясни ли ви се?

— Откъде ще започнем? — попита Крайтън, докато пълзяхме покрай селищата, пълни с пенсионери покрай Шосе 70. Когато бях хлапе този участък от пътя бе незастроен. Сега се бе превърнал в Ринкъл Сити[1].

— Ще започнем с главния град.

— Трентън? Не искам да ходя в Трентън.

— Не главния град на щата. Главния град на „боровци“. Някога са го наричали Шемънг Стейшън. Сега е известен като Четсуърт.

Той извади картата си и се втренчи в индекса.

— Уф, да бе. Видях го. Изтъпанен точно в средата на Пустошта. Колко е голям?

— Същински „боровски“ мегаполис, приятелче. Триста души.

Крайтън се усмихна и за секунда-две изглеждаше почти… ангелче.

— Мислиш ли, че можем да се доберем дотам преди часът на комарите?

[1] Wrinkle City — букв. Бръчково (от wrinkle — бръчка) ↑

3. Джаспър Мюлинър

Придържах се към главните пътища, следвайки последователно 70-то до 72-ро до 563-то шосе и за нула време пристигнахме.

— Тук ще видиш нещо, което го няма никъде другаде в Пустошта — казах аз, докато карах по главната улица на Частуърт.

— Електричество ли? — попита Крайтън.

Не вдигаше глава от купчината карти в скута си. Проследяваше нашето пътуване по хартията, миля подир миля.

— Не. Ливади. Преди няколко години няколко семейства решили, че искат да имат трева в предния си двор. Тук изобщо не може да се говори за някаква първокласна почва; земята е предимно пясъчник. Така че те докарали торф и си засадили няколко ливади. И сега им се налага да ги подстригват.

Преминах покрай бакалията и трите бензинови колконки, наредени отпред на тротоара.

— „Ессо“[1] — каза Крайтън, взирайки се в знака над колконките. — По всичко им личи, нали.

— Така си е.

Продължихме, докато не стигнахме до едно песъчливо място за паркиране, заето от самотин фургон. Тук нямаше ливада.

— Това на кого е? — попита Крайтън, сгъвайки картите, докато аз изскачах от „Вранглер“-а.

— На един стар приятел на семейството.

Това бе къщата на Джаспър Мюлинър. Той ми се падаше нещо като чичо — от страната на майка ми, май. Но в Пустошта далечните кръвни връзки нямаха особено значение. Ужасно много хора бяха свързани помежду си по един или друг начин. Някои говореха, че е наследник на прословутия „боровски“ бандит, Джоузеф Мюлинър. Джаспър никога не бе потвърждавал тези слухове, но никога не беше ги и отричал.

Почуках на вратата, чудейки се кой ще отвори. Дори не бях съвсем сигурна дали Джаспър е все още жив. Но когато вратата се отвори, незабавно познах посивялата стара глава, която се показа през процепа.

— Не сте дошли да ми пробутвате разни боклуци, нали? — каза той.

— Няма такова нещо, господин Мюлинър — казах аз. — Аз съм Катлин Мак Келстън. Не знам, дали ме помните, но…

Очите му просветнаха, а лицето му се пропука в беззъба усмивка.

— Момичето на Дани? Оная, дето получи стипендия за колежа? Разбира се, че те помня! Влизай!

Джаспър бе облечен в къси панталони тип „каки“, оранжева тениска без ръкави и моряшки ботуши — без чорапи. Бялата му коса беше гладко сресана и тъкмо се беше избръснал. На младини е бил доста работлив фермер, от което ръцете му все още бяха покрити с мазоли. По-късно наглеждаше едно блато с боровинки. Кожата му бе обветрена, с кафеникав тен и изглеждаше по-твърда от което и да е седло. Вътрешността на фургона ми напомняше повече на товарен микробус, отколкото на дом, но поне беше чисто.. Присъствието на телевизор подсказваше, че има ток, но никъде не забелязах телефон или течаща вода.

Представих го на Крайтън и се разположихме около една трикрака масичка и няколко стола с кожени облегалки, като прекарахме почти половин час в разговор за моя живот откакто напуснах Пустошта и отговори на въпроси за майка ми и за това, как се справя след смъртта на баща ми. После той изпадна в монолог на тема колко велик човек бил баща ми. Оставих го да бърбори, преструвайки се, че го слушам, но преобръщайки в ума си други неща. Не защото не бях съгласна с него, а просто, защото бе минало по-малко от година, откакто татко умря и все още ми беше болно.

Татко не беше типичния „боровец“. Въпреки, че обичаше Пустошта не по-мало от всеки друг, който е израснал тук, той знаеше, че отвъд нея кипи по-оживен, макар и не непременно по-добър живот. Този по-голям свят изобщо не го вълнуваше, но това, че той бе доволен от мястото, където живееше не значеше, че аз ще съм. Той искаше да предостави някаква възможност за избор пред единственото си дете. Знаеше, че ще се нуждая от добро обучение, за да придобие този избор някакъв смисъл. И за да ми осигури образование, той се зае с това, с което малко от „боровците“ обичат да се захващат: намери си постоянна работа.

С това не искам да кажа, че „боровците“ не обичат да се трудят. Далеч съм от подобна мисъл. Биха си счупили гърбовете от бачкане във всяко нещо, с което се заемат. Просто всичко опира до това, че не обичат да са вързани с една и съща работа ден след ден, масец след месец. Повечето от тях бяха отрасли, съобразявайки се със сезонните цикли на Пустошта. Пролетно време се събира торфен мъх за продан на цветарите и разсадниците. През юни и юли работят на полетата с къпини и боровинки. През есента се преместват в блатата, за да съберат червените боровинки. А през зимните студове секат дървесина или режат див чемшир и имел или „шишарчат“ — събират шишари, които продават. Нито една от тези дейности не е лека. Но не е като да имаш постоянна работа. И това е важното.

Отношението на „боровците“ към работата е най-небрежното, което някога сте срещали. Това се дължи на интимната хармония, която съществува между тях и заобикалящата ги среда. С всичката тази чиста вода около тях и под тях те никога не ще останат жадни. С всичките тези диви растения, които ги заобикалят, няма да им липсват плодове и зеленчуци. А когато запасите с месо намалеят, те грабват пушката и се отправят към храсталака за катеричка, заек или еленско, в зависимост от сезона.

Когато наближих четиринайсет, баща ми прехапа устни и ни премести по-близо до Пембъртън, където се хвана с една бригада, която дълбаеше кладенци. Беше постоянна работа, с всичките й облаги, а на мен ми се наложи да посещавам гимназията в Пембъртън. Той ме караше да гледам сериозно на училищното си обучение и аз така и правех. Високите ми оценки, съчетани с пола ми и ниския ми социален и икономически статут ми спечелиха пълна стипендия — стая, пълен пансион и обучение — в Рътгърс. Веднага щом това се уреди, той бе готов да се върне в Пустошта. Но майка ми вече бе свикнала с удобствата и удоволствията на градския живот. Тя искаше да остане в Пембъртън. Така че останаха.

Все още не мога да се начудя, дали татко щеше да живее по-дълго, ако се бяха върнали в горите. Разбира се, никога не съм споменавала за това пред майка.

Когато Джаспър замълча за момент, побързах да се включа.

— Приятелят ми Джон пише книга и е посветил една от главите на Дявола от Джърси.

— Вярно ли е? — попита Джаспър. — И ти реши да го доведеш при мен, така ли?

— Ами, татко винаги казваше, че са малко онези в Пайн, които ти не познаваш, а същото важи и за нещата, които се слчуват тук.

Старецът грейна и постъпи като повечето „боровци“: повтори едно и също нещо трикратно:

— А сега? А сега? Ами сега? Това не е ли знак! Все ми е на ума, че това изисква малко „джак“.

Докато Джаспър се извръщаше и се протягаше към кухненския шкаф, Крайтън ми хвърли въпросителен поглед.

Джаспър отново се завъртя към нас с три чаши и кафява туба, с вместимост една кварта[2].

С опитна ръка наля по два пръста във всяка и ни ги подаде. Чашите бяха замазани и може би бяха хванали лека кора, но аз не се притеснявах от зараза. Нямаше микроб, който да удържи на чистия „джак“ от дестилацонната на Джаспър Мюлинър. Помня, че си отливах по малко от бутилката на татко, а после се промъквах нощем в храсталака с няколко приятелки от гимназията, с които сядахме на земята, пеехме и се натрясквахме.

По начина, по който изпаренията жилнаха носната ми лигавица можех да предценя, че това е от яката реколта. Пренебрегнах дълга си да предупредя Крайтън да го кара по-полека. След като аз отпих с дължимото уважение, той направо гаврътна своята наведнъж. Забелязах как примижа, докато преглъщаше, лицето му почервеня и очите му се насълзиха.

— Уааа! — каза той прегракнало. — С това може да се ецва стъкло! — Той улови погледа на Джаспър, който го гледаше отстрани и вдигна чаша. — Но затова пък е превъзходно на вкус! Може ли да ми капнете още малко?

— Заповядайте — каза Джаспър, наливайки му още няколко пръста. — Там, откъдето идва, има още много. Но го пийте бавно. Това тук е уиски „за посръбване“. Ако продължите да се наливате с такова темпо, скоро ще получите ябълкова парализа. Леко и с кеф трябва да се пие от най-доброто на Гюс Соой.

— Това не е ли ваше производство? — попитах аз.

— Неее! Спрях да се занимавам преди много време. Прекалено много разправия и започна да става прекалено цивилизовано. Освен това, „джакът“ на Гюс е не по-лош от тоя, дето аз си го правех. Може и да е по-добър.

Той остави тубата на пода между нас.

— Кажи за Дявола от Джърси — подсетих го аз, преди да се впусне в друга тема.

— Да бе. Пустия му Дявол. Преди са го знаели като Дявола на Лийдс. Убеден съм, че сте чували най-различни версии, но аз ще ви разкажа истинската. Този дявол е свързан с едно проклятие, отпреди повече от два и половина века. Всичко започнало в далечната 1730-та или там някъде. Това се случило, когато се оказало, че госпожа Лийдс от Естелвил ще увеличава членовете на семейството си за тринайсети път. Толкова й било писнало и бяила толкова ядосана, че извикала на глас: „Дано тоя път е дявола!“. Хубаво, ама явно Някой тази нощ я е послушал, защото желанието й се сбъднало. Когато това тринайсто бебе се родило, било доста грозно в лицето, със зъби, каквито никой дотогава не бил виждал и имало къдрава, заострена опашка и кожени криле, като на прилеп. Ухапало майка си и излетяло през прозореца. Израстнало в боровите гори, като крадяло и се хранело с малки пиленца и прасенца в началото, после преминало на крави, деца, дори възрастни мъже. Всичко, което откривали от жертвите, било кости, които били изгризани и оглозгани от силни и остри зъби. Някой твърдят, че вече е мъртво, други — че никога няма да умре. От време на време все се намира някой, който твърди, че го е прострелял и го е убил, но повечето хора мислят, че не може да бъде убито. Обвиняват го за всяко изчезнало пиле или прасе, или крава, която се замотае из горите, така че след известно време си мислиш, че това е просто приказка на „боровците“. Но то си е там. Там, в гората. Със сигурност е там.

— Виждал ли сте го? — попита Крайтън. Този път си посръбваше от „джака“ със страхопочитание.

— Видях сянката му. Случи се на Епъл Пай Хил[3], горе на върха, в дните преди да поставят пожарната кула. Преди да се родиш, Катлийн. Бях излязъл малко на летен лов и бях по следите на един голям стар елен. Знаете какво е изкачването по Епъл Пай Хил, нали?

Аз кимнах:

— Разбира се.

Не приличаше много на хълм. Нямаше скали или урви, просто лек наклон, който като че ли продължава вечно. Не бе нужно да правиш нещо по-различно от това, просто да вървиш, за да стигнеш върха, но когато накрая се озовеш горе, си направо смазан.

— Както и да е, бях изминал почти три-четвърти от пътя нагоре, когато се стъмни прекалено много, за да мога да виждам следата. Е, бях изморен, а беше топла лятна нощ, така че се настаних върху боровите иглички и реших да прекарам нощта на открито. Имах под ръка малко тютюн, малко царевичен хляб и моята туба. Точно като тази тук. Вие двамата си наливайте, когато поискате, чухте ли?

— На мен ми стига — казах аз.

Видях, че Крайтън посяга към тубата. Той винаги носеше много. Аз вече усещах двете посръбвания. С всяка изминала минута ми ставаше все по-горещо.

— Както и да е — продължи Джаспър. — Седях си там, дъвчех и си посръбвах, когато видях няколко борови светлини.

Крайтън замръзна по средата на вливането и разля малко ябълков „джак“ по ръката си. Изведнъж наостри уши, почти се усещаше колко е напрегнат.

— Борови светлини? — попита той. — Видял сте борови светлини? Къде?

— Значи сте чувал за боровите светлини, а?

— Със сигурност. Научил съм си домашното. Къде ги видяхте? Движеха ли се?

— Струяха от хребета на Епъл Пай Хил, просто обрамчваха върховете на дърветата.

Крайтън остави чашата си и започна да се суети с картата.

— Епъл Пай Хил… помня, че го срещах някъде. Ето го. — Той забучи пръст в картата, все едно че забиваше пирон в хълма. — Така. Значи сте бил на Епъл Пай Хил, когато сте забелязал боровите светлини. Колко бяха?

— Колкото цял град, може да са били стотина, повече, отколкото някога съм виждал.

— Колко бързо се движеха?

— С разлчна скорост. С различна големина. Някои се плъзгаха мирно и тихо, други се стрелкаха наоколо, подминавайки по-бавните. Изглеждаше точно като шосе по време на уиикенда.

Крайтън се приведе напред, а очите му блестяха повече от всякога.

— Разкажете ми още.

Нещо покрай тази настойчивост на Крайтън ме обезпокои. Внезапно той се превърна в жаден слушател. Досега учтиво слушаше преразказаната от Джаспър история за Дявола от Джърси, но тогава изглеждаше по-заинтригуван от ябълковия „джак“, отколкото от легендата. Не си бе давал зора да търси Епъл Пай Хил по картата, когато Джаспър спомена, че е видял Дявола там, но веднага побрза да го стори, още при първото споменаване на боровите светлини.

Боровите светлини. Бях чувала за тях, но никога не бях ги виждала. Хората често ги мяркаха в летните нощи, главно към края на сезона. Някои твърдяха, че са кълбовидни мълнии или някаква разновидност на огъня на Свети Елм, някои го наричаха блатен газ, а други казваха, че това са душите на мъртвите „боровци“, които се появяват от време на време. Защо Крайтън бе така заинтригуван?

— Ами — каза Джаспър, — забелязах една или две да се движат по билото на хълма и не му мислих много-много. Виждам по няколко всяко лято. После видях още няколко. И още няколко. Малко се развълнувах и реших да ида до върха и да проверя какво става. Когато се качих, вече се бях задъхал. Спрях се и погледнах нагоре — и ей ги на, плуваха около върховете на дърветата на четирийсет фута над мен, бледо жълти, някой с големината на топче за пинг-понг, други колкото плажни топки, всичките се движеха в една посока.

— Коя посока? — попита Крайтън. Ако се наведеше още малко и щеше да падне от стола. — Накъде отиваха?

— Ще стигнем и до там, синко — каза Джаспър. — Задръж малко. Та, както казвах, седях там и ги гледах как се носят на фона на ясното нощно небе и чувствах това странно стягане в гърдите, като че ли бях свидетел на нещо непозволено. Но не можех да откъсна очи. И тогава те избледняха и изчезнаха. Всичките. Така че направих нещо наистина откачено. Покачих се на едно дърво, за да видя къде са отишли. Нещо вътре в мен ми казваше, че не бива да го правя, но бях изцяло изпълнен от това чудо, почти като обсебен. Така че се качих, докъдето можах, докато дървото не започна да се накланя под тежестта ми и клоните станаха прекалено тънки, за да ме издържат. И ги видях как се отдалечават. Бяха се подредили в дълга редица, снижаваха се там, където релефът се снижаваше и се издигаха, където се издигаше, движейки се точно над върховете на боровете, като че ли ги теглеше невидима връв — Той погледна Крайтън. — И се насочваха на югозапад.

— Сигурен ли сте?

Джаспър изглеждаше обиден.

— Разбира се, че съм сигурен. Беър Суомп Хил[4] беше зад лявото ми рамо, а всички знаят, че Беър Суомп Хил е на изток от Епъл Пай. Светлините бяха поели на югозапад.

— И беше през лятото?

— Нощта след Деня на труда, ако правилно си спомням.

— А вие сте стоял на билото на Епъл Пай Хил.

— Тоочно на върха.

— Чудесно! — Той започна да сгъва картата.

— Мислех, че искате да чуете за Дявола от Джърси?

— Така де, така де.

— В такъв случай как така се получи, че ме разпитвате за светлините, а не за срещата ми с Дявола?

Пуснах една усмивка. Джаспър бе проницателен както винаги.

За момент Крайтън изглеждаше сконфузен. По лицето му премина особено изражение. Появи се само за секунда, но не ми убягна. Едно такова лукаво. След което, той се наведе напред и заговори на Джаспър с поверителен тон:

— Не казвайте на никого за това, но според мен двете неща са свързани. Боровите светлини и Дявла от Джърси. Свързани са.

Джаспър се облегна назад.

— Знаете ли, може и да сте попаднал на нещо голямо. Защото докато бях покачен на онова дърво, видях самия Дявол. Или поне силуета му. Гледах как светлините изчезват в далечината, когато чух шумолене в храстите. Бе съпроводена от звук, като че ли нещо се плъзга. Погледнах надолу и видях онзи тъмен силует, дето се движеше под мен. И знаете ли какво? Беше се отправил в същата посока като светлините. Какво ще кажете за това?

От гласа на Крайтън направо струеше прямота:

— Мисля, че това е страшно интригуващо, Джаспър.

Хрумна ми, че и двамата се поднасят един друг, но не можех да предценя кой водеше по точки.

— Само че, синко, не се ли увличаш твърде много с тези борови светлини. Гюс Соой казва, че били черна магия.

— Оня тип, дето е произвел „джака“? — казах аз, повдигайки чашата си.

— Същият. Гюс твърди, че всяко лято, много често, близо до къщата му се появяват борови светлини. Казва, че съм сторил голяма глупост, задето съм се покачил на това дърво. Казва, че не би се приближил до никоя от тях, ако ще да му дадат всичкия чай в Китай.

Забелязах, че Крайтън отново е напрегнат.

— Къде е къщата на Гюс Соой? — попита той. — Той в Четсуърт ли живее?

Джаспър избухна в смях.

— Гюс да живее в Четсуърт? Ама как го изтърси само! Гюс Соой, старият Хесианец, който живее в най-дивата и отдалечена част на пущинака. Никога няма да го засечеш в района на голям град като тоя!

Голям град? Реших да не го предизвиквам със забележки по тоя повод.

— В такъв случай къде можем да го открием? — попита Крайтън, с изражение на хлапе, на което са казали, че някъде наблизо има скрит цял кашон с бонбонки „М & М“.

— Не е толкова лесно — каза Джаспър. — Гюс добре се е постарал да се скрие от света. Живее доста далеч. Дааа, доста далеч. Но ако се спуснете по Епъл Пай Хил и тръгнете по пътя, дето върви откъм южния му склон, продължите по него около две мили и завиете на юг по песъчливия път покрай боровинковото блато на Епългейт, все по него около дестина-дванайсет мили, до разконението, където държите пътя вляво, после завивате пак надясно при „сакатото“, дето е отвъд пътя, по тоя път имате едно десет мили, докато не стигнете големия червен кедър…

Крайтън трескаво записваше в бележника си.

— Не съм сигурна как точно изглежда червения кедър — казах.

— Ще го познаеш, щом го видиш — каза Джаспър. — Тази разновидност не расте много-много в нашия край. Гюс го засади преди доста време, че да могат хората по-лесно да го намират. Хората, които трябва — каза той, поглеждайки Крайтън. — Хората, които искат да купуват от него, ако следите мисълта ми.

Кимнах. Бях проследила мисълта му: Гюс се прехранваше от пивоварната си.

— Както и да е, завивате надясно при червения кедър и стигате края на пътя. Там слизате от колата и вървите около една трета от разстоянието нагоре по хълма. Там ще намерите Гюс Соой.

Опитах се да очертая маршрута по мислената карта в главата си. Не успях. Там където ни пращаше той, в моята карта имаше бели петна. Но бях учудена колко далеч успях да стигна. Когато си „боровец“, дори и момиче, ти се налага да развиеш добро чувство за ориентация, да имаш в главата си набор от карти, които да можеш да извикваш пред очите си по рефлекс, иначе през по-голяма част от времето ще се губиш. Дори с добър набор от такива мислени карти, от време на време пак се случва да се загубиш. Все още можех да ползвам своите карти. Тази способност явно бе подобна на прочутото каране на колело — веднъж като се научиш, никога не забравяш.

Имах чувството, че къщата на Гюс Соой е някъде в далечния окръг Бърлингтън. Само дето в „Бороландия“ очертанията на окръзите не са от особено значение.

— Това наистина е на майната си! — казах аз.

— Така си е, Кати, така си е. Със сигурност е така. Намира се по склона на Рейзърбек Хил[5].

Крайтън пак се разрови из картата.

— Рейзърбек… Рейзърбек… тук няма Рейзърбек Хил.

— Това е, защото той не е съвсем хълм като хълм. Но така или иначе си е там. Само защото го няма на измислената ви карта, не значи, че го няма. Доста неща ги няма на тая карта.

Крайтън скочи на крака.

— Може пък да вземем да отскочим до къщата му и да купим малко ябълков „джак“ от неговия. Какво ще кажеш, Мак?

— Има време.

Имах чувството, че наистина иска да купи от „джака“ на Соой, но също така бях повече от сигурна, че по време на покупката ще зададе някои въпроси, свързани с боровите светлини.

— Най-добре си занесете туби, ако ще ходите — каза Джаспър. — Гюс няма празни. Може да си купите няколко при Бъзбис в бакалията.

— Ще си купим — казах аз.

Благодарих му и обещах, че ще поздравя мама от негово име, след като се качих при Крайтън във „Вранглер“-а. Бе опънал върху капака една от картите и чертаеше права линия от Епъл Пай Хил през най-празната част от Пустошта.

— Това за какво е? — попитах.

— Още не знам. Ще видим дали ще добие някакъв смисъл.

Щеше. По-скоро, отколкото и двамата предполагахме.

[1] Esso — верига бензиностанции в Щатите ↑

[2] 1 кварта = 1,4 литра ↑

[3] Apple Pie Hill — букв. Хълмът „Ябълковия сладкиш“ ↑

[4] Bear swamp Hill — Хълмът на мечешкото тресавище ↑

[5] Razorback Hil — Острогърбия хълм ↑

4. Хесианецът

Купих една кафява туба с вместимост един галон от бакалията в Четсуърт. Крайтън купи две.

— Искам този тип Соой наистина да ми се зарадва!

Карах известно време по Шосе 563, после отбих за Епъл Пай Хил. Минахме южно от него и хванахме указаната от Джаспър посока. Крайтън четеше, докато аз шофирах.

— Какво по дяволите е „сакато“? — попита той.

— Това е спонг без кедри.

— Ааа! Това изяснява нещата!

— „Спонг“ е мокра вдлъбнатина в земята; ако около него растат кедри, значи е „сакато“. Нещо неясно?

— Не съм сигурен, но май мога да измисля нещо? Между другото, защо на този тип Соой му викат Хесианеца? Мюлинър нали не смята, че той наистина е… ?

— Разбира се, че не. В Пайн Берънс Соой е стара германска фамилия. Произлиза от Хесианците, които дезертирали от Британската армия и избягали в горите след битката при Трентън.

— През Революцията.

— Ами да. По този песъчлив път, по който се движим в момента, преди триста години — звучи странно — са пътували товарните кервани. Вероятно не се е променил много оттогава. Може дори да е бил използван от контрабандисти, които са сваляли товари в блатата и са ги прекарвали през Пустошта, за да избегнат пристанищните такси в Ню Йорк и Филделфия. Много от тях са се заселили тук. Така са постъпили и много тори и лоялисти, които са прогонени от земите си след Революцията. Повечето от тях сигурно са пристигнали овъргаляни в катран и перушина, без никакво друго облекло. Индианците ленапе също са се заселили тук, а също и квакерите, които били изгонени от своите църкви, за това, че са вдигнали оръжие по време на Революцията.

Крайтън се засмя:

— Звучи така, все едно, че сме в Австралия! Тук освен престъпници не са ли се заселвали и други хора?

— Разбира се. Блатното желязо е било водеща индустрия. Тук е било сърцето на колониалното производство на желязо. Повечето гюлета, изстреляни срещу англичаните по време на Революцията и войната през 1812, са били отляти точно тук, в Пайн Берънс.

— А после къде са изчезнали всички тези хора?

— На едно място, наречено Питсбърг. Там имало повече желязо и било по-евтино да се произвежда. Леярните се опитали да се прехвърлят към продукция на стъкло, но не им достигали дървата, за да продължат. Всяка леярна изгаряла над хиляда акра борови насаждения годишно. Като се прибавят прозводството на дървени въглища, на дървесина и дори на кедрови керемиди, всичко това с налог върху дървесната популация, Пустошта просто не можела да се справи с изскванията към нея. След Гражданската война, цялата икономика се сринала. Което най-вероятно е спасило района от превръщането му в пустиня.

Забелязах, че шубракът между коловозите става все по-висок, удряше се в бронята, докато минавахме през него — сигурен знак, че оттук не минават много хора. Тогава видях червения кедър. Джаспър се оказа прав — не изглеждаше като нещо, което си е на мястото. Завихме надясно, докато не стигнахме до сляп изход в основата на едно възвишение. Три ръждясващи автомобила се гушеха в храстите наоколо.

— Тук трябва да е — казах аз.

— Това не е тук. Това е никъде.

Грабнахме бутилките и поехме по пътеката. На около една трета от дължината на склона свихме по една просека, в далечния ляв край на която имаше колиба с полегат покрив. Всяка от стените изглеждаше да е по двайсетина фута, а самата постройка бе покрита с накатранена хартия, която на места се белеше, разкривайки шперплата отдолу. Някъде зад колибата някакво куче бе започнало да лае.

Крайтън измърмори:

— Най-после! — и тръгна натам.

Поставих ръка на рамото му.

— Първо извикай — му казах. — Иначе можеш да гризнеш някой куршум.

В началото си помисли, че го бъзикам, после осъзна какво имам предвид.

— Ама ти сериозно ли?

— Облечени сме по градски. Бихме могли да сме данъчни. Първо ще стреля, а после ще задава въпроси.

— Хей, вие там в къщата! — извика Крайтън. — Изпраща ни Джаспър Мюлинър! Може ли да дойдем по-близо?

На стъпалата отпред се появи един съсухрен силует, в ръцете му бе полегнала една дванайсет цолова.

— Как ви изпрати?

— Чрез червения кедър, господин Соой! — отвърнах аз.

— Идвайте тогава!

Докато Джаспър беше спретнат, Гюс Соой бе направо немарлив. Косата му изглеждаше така, като че ли някоя побъркана птица се е опитала да гнезди вътре; Вместо тениска, носеше лекьосана фланела и брезентов панталон, пристегнат около кръста с грубо изплетено въже. Долната половина на лицето му бе скрита под огромна бяла брада, по която имаше петна около устата. Същински Дядо Коледа от Апалачите, решил да се прави на фермер през летния сезон.

Последвахме го в единствената стая на дома му. Подът бе покрит с разнообразен асортимент от нахвърляни едн върху друга черги и останки от килими. В отсрещния ляв ъгъл на стаята имаше легло, веднага в дясно се намираше печка на керосин. Из помещението бяха разхвърляни наолко от лампите на Аладин, от тия с високия пламък. В цялата обстановка абсолютен лидер бе масивна кухненска маса с емайлирана повърхност.

Представихме се и Гюс каза, че е срещал баща ми преди години.

— И така, хлапета, какво ви води чак тук, при Гюс Соой?

Нямаше как, усмихнах се, не само за това, че успя да се престори, че не забелязва бутилките, които носехме, а по-скоро, защото се обръщаха към мен с „хлапе“. Доста време бе минало, откакто някой ме бе наричал по този начин. В днешно време не бих позволила на никой да ме нарича „момиче“, но някакси нямах нищо против това „хлапе“.

— Днес вкусихме един от най-добрите ябълкови „джакове“ на света — каза Крайтън с доста убедителна чистосърдечност, — и Джаспър ни каза, че ти си производителят — След което стовари своите две туби на масата. — Напълни ги догоре!

Положих и моята туба до тези на Крайтън.

— Трябва да ви предупредя — каза Гюс. — Пет долара квартата[1].

— Пет долара! — възкликна Крайтън.

— Да бе — побърза да добави Гюс, — ама като ви гледам да купувате толкова много наведнъж…

— Не ме разбирайте погрешно, господин Соой. Не исках да кажа, че цената е твърде висока. Просто бях шокиран, че продавате толкова високоградусово уиски за посръбване на такава ниска цена.

— Така ли? — Старецът направо светна от кеф. — Страшно е добро, нали?

— Така си е, сър. Така си е. Със сигурност е така.

Само дето не избухнах в смях. Не знам как Крайтън успя да запази сериозното си изражение.

Гюс вдигна тържествено пръст.

— Вие, хлапета, ме чакайте тук. Ще поровя из склада и ще се върна на секундата.

Веднага щом излезе и двамата изпаднахме в неудържим смях.

— Много дебелашки го правиш — казах, когато успях да си поема дъх.

— Знам, но той налапа веднага.

Гюс се върна след няколко минути с негови туби от по два галона.

— Няма ли да е редно първо да го опитаме, преди да започнете да пълните нашите туби? — каза Крайтън.

— Идеята не е лоша. Не, сър, не е лоша. Изобщо не е лошо.

Крайтън извади някакви картонени чашки от един от джобовете на якето си за сафари и ги постави на масата. Гюс наля. Всички си сръбнахме.

— Това дори е още по-пивко от онова, дето Джаспър ни почерпи. Как го правите, господин Соой?

— Тайна — каза той с намигване, като извади фуния и започна да прелива от неговите туби в нашите.

Споменах за книгата на Джон и Гюс се впусна в малко по-различна версия на историята за Дявола от Джърси, в която се казваше, че роден в Лийдс, което е точно в обратна посока в Пайн Берънс спрямо Естелвил. Иначе двете легенди бяха почти индентични.

— Джаспър твърди, че веднъж е видял Дявола — подметна Крайтън, докато Гюс пълнеше с връх последната ни туба.

— Щом казва, че го е видял, значи наистина е така. Това прави шейсет долара.

Крайтън му даде три двайсетачки.

— А сега бих искал да ви почерпя едно, господин Соой.

— Наричайте ме Гюс. Нямам нищо против, щом сте решил.

Крайтън бе прекалено щедър, си помислих аз, по начина по който напълни трите картонени чашки. Не ми се пиеше повече, но чувствах, че трябва да продължа да поддържам бойния дух. Посръбнах, докато мъжете ги пресушиха на един дъх.

— Джаспър ни разказа за оня път, когато е видял Дявола от Джърси. Спомена, че по същото време забелязал борови светлини.

По-скоро усетих, отколкото видях как Гюс се вдърви.

— Така ли?

— Да бе. Той каза, че ти постоянно виждаш борови светлини тук в района. Вярно ли е?

— Кое те интересува — боровите светлини или Дявола от Джърси, а, момче?

— И двете. Интересуват ме всичките фолклорни предания в Пайн.

— Ами, най-добре да не се интересуваш прекалено много от боровите светлини.

— Защо не?

— Просто недей.

Видях, че Крайтън надига тубата и долива чашата на Гюс.

— Тост! — каза Крайтън, вдигайки чашата си. — За Пайн Берънс.

— Ще пия за това! — каза Гюс и пресуши чашата си.

Крайтън го последва, от което очите му се насълзиха. Аз си сръбнах, докато той наливаше още по едно.

— За Дявола от Джърси! — изкрещя Крайтън, надигайки чаша за пореден път.

И отново двамата пиха на екс. И още по едно.

— За боровите светлини!

Гюс не пожела да пие за това. Бях доволна. Не мисля, че някой от двамата щеше да се задържи на краката си, ако бе отпил.

— Наскоро виждал ли си борови светлини, Гюс? — попита Крайтън.

— Не се отказваш, а, момче? — отбеляза старецът.

— Това ми е като болест.

— Такова си е. Добре. Разбира се. Виждам ги по всяко време. Видях няколко снощи.

— Наистина? Къде?

— Не е твоя работа.

— Защо не?

— Защото най-вероятно ще се опиташ да направиш някоя глупост, примерно да уловиш някоя от тях и тогава аз ще съм отговорен за това, което ще се случи с теб и с тази млада дама тук. Не и на моята съвест, не, благодаря.

— Дори не смея и да си мечтая, че ще уловя една от тях! — каза Крайтън.

— Е, ако успееш, няма да си първия. Пеги Клевенджър го направи първа. — Гюс надигна глава и ме погледна. — Чувала си за Пеги Клевинджър, нали, госпожице Мак Келстън?

Кимнах.

— Разбира се. Вещицата от Пайн. Преди години хората си слагаха сол пред вратите, за да я държат настрана.

Крайтън започна да записва.

— Без майтап? Това е велико! И какво за нея и за боровите светлини?

— Пеги беше хесианка, като мен. Живееше в Пасадена. Не в калифорийската Пасадена, в пайнската Пасадена. На няколко мили източно от Маунт Мизъри[2].

Сега градът е изчезнал, все едно, че никога не е съществувал. Но тя живееше някъде там, сама, в някаква колиба и хората разправяха, че владеела всякакви тайнствени сили, например можела да променя формата си и да се превъща в заек или змия. За това не знам, но някой ми беше казвал, че много се е интересувала от боровите светлини. Разказала на тоя приятел един ден, че била хванала една от светлините, използвала някакво заклинание и я свалила на земята.

Крайтън бе спрял да пише. Беше се вторачил в Гюс.

— Как е успяла… ?

— Не знам — каза Гюс, пресушавайки чашата си и тръскайки глава. — Но същата онази нощ колибата й изгоря до основи. На другата сутрин откриха почернялото й и обгоряло тяло сред пепелището. Така че, казвам ви, хлапета, идеята да се интересувате твърде много от боровите светлини определено не е добра.

— Не искам да улавям някоя от тях — каза Крайтън. — Дори не искам да ги виждам. Просто искам да знам къде са ги виждали другите хора. Това не би трябвало да е чак толкова опасно.

Гюс се замисли по въпроса. И докато мислеше, Крайтън му наля още една пълна догоре.чаша.

— Не мисля, че ш’ти навреди чак толкова, ако ти покажа къде бяха — каза той след едно бавно дълго отпиване.

— Значи се уговорихме. Да вървим.

Събрахме си тубите и се запътихме навън в късния слънчев следобед. Свежият въздух ми подейства тонизиращо. Постегна ме, но не успя да разсее действието на всичкия „джак“, дето го бях изконсумирала.

Когато стигнахме до „Вранглер“-а, Крайтън измъкна компаса и секстанта.

— Преди да тръгнем имам да свърша туй-онуй.

Гюс и аз мълчаливо наблюдавахме как прави измервания и си записва в бележника. След което той отново разстла картата на капака.

— Какво става? — попитах аз.

— Отбелязвам Рейзърбек Хил на картата — отвърна той.

Нанесе изчисленията си с малки букви на картата и очерта кръгче. Преди да сгъне всичко, хвърлих едно око през рамото му и забелязах, че линията, която бе начертал от Епъл Пай Хил минава точно през кръгчето, което представляваше Рейзърбек Хил.

— Свърши ли с туткането? — каза Гюс.

— Със сигурност. Искате ли да се возите отпред?

— Не, благодаря — каза Гюс, отправяки се към ръждясалия „Де Сото“ — Ще карам сам, а вие, хлапета, ще ме следвате.

Аз отбелязах:

— Няма ли да е по-лесно, ако сме всички заедно?

— Не, по дяволите! Вие, хлапета, сте пили!

Когато овладяхме пристъпа си на смях, се намъкнахме във „Вранглер-“а и последвахме стария хесианец нагоре по собствения му песъчлив път.

[1] 1 кварта = 1,14 литра ↑

[2] Maunt Misery — Връх Несгода ↑

5. Огнището

— Когато бях млад, тук си правех дървени въглища — каза Гюс.

Стояхме насред малка просека, заобиколена от млади борове. Пред нас се намираше плитко песъчливо хлътване, плътно обрасло с бурени.

— Тук ми беше огнището. По онова време беше по-дълбоко. Правех си доста добри дървени въглища, преди големите компании да започнат да продават своите торби с „брикети“ — Той направо изплю думата. — Няма начин някое от тези миризливи нещица някога да е било част от дърво, истината ви казвам.

— Тук ли видя светлините, Гюс? — попита Крайтън. — Движеха ли се?

Гюс каза:

— В главата ти се върти само едно и също, нали, момче? — Той се озърна. — Дааа, тук ги видях. Тук ги видях снощи и пак тук ги видях преди петдесет години и ги виждам почти всяко лято оттогава. Доста спомени имам за това място. Спомням си как, докато чаках да догорят въглените, си запълвах времето с лов на костенурки.

— И сте ги продавал като ловци на охлюви? — попитах аз.

Бях чувала за лова на костенурки — още една от мини-индустриите на „Бороландия“ — но не познавах никой, който всъщност да се занимава с това.

— Разбира се. Хората от Филаделфия купуваха всичките, които успявах да наловя. Пускаха ги в зимниците си, за да държат изкъсо охлювите и плужеците.

— Светлините, Гюс — каза Крайтън. — В коя посока се движеха?

— Движеха се в същата посока, в която се движат всеки път, когато съм ги виждал тук. Ей в тази.

Той сочеше на югоизток.

— Сигурен ли си?

— Ама напълно съм сигурен, момче — Тонът на Гюс издаваше нетърпение, но той бързо се обърна към мен. — Извинете ме, госпожице — после отново към Крайтън. — Седях тук, точно където е колата ми, когато половин дузина от тях пикираха ниско, точно над главата ми — без да преследват нещо определено, просто си пикираха — и отпътуваха над оня, смолистия бор, с разцепения връх.

— Добре! — каза Крайтън, хвърляйки погледи към небето.

Откъм запад се задаваше плътна облачна покривка, която скоро нахлу в залеза. Отнякъде изскочиха секстанта и компаса. Крайтън си заведе бележки, записа си някакви цифри, след което ориентира дървото, което Гюс му бе посочил. Когато начерта последната линия в своята карта, по лицето му се плъзна бавна, доволна усмивка. Сгъна я, преди да успея да видя, къде водеше тази последна линия. Но не бе и нужно. Последвалият въпрос ми го разкри.

— Я кажи, Гюс — каза той безцеремонно. — Какво има от другата страна на Рейзърбек Хил?

Гюс се извърна към Крайтън като разярена мечка:

— Нищо! Там няма нищо! Дори не си и помисляй да ходиш там!

Крайтън явно се забавляваше:

— Само питах. Няма нищо лошо да се зададе едно въпросче, нали?

— Има. Има. Да, със сигурност има! Особено, когато тези въпроси са неподходящи. А ти вече зададе цяла камара неподходящи въпроси, момче. Въпроси, които ще те вкарат в много голяма беля, ако не ти дойде акъла в главата и не се научиш, че някои неща е най-добре да не се закачат. Разбра ли?

Всичко това ми звучеше точно като в ония старите филми за Франкенщайн.

— Разбрах — каза Крайтън. — и оценявам вашата загриженост. Само че, не бихте ли ме упътили, как най-бързо да стигна от другата страна на този хълм?

Гюс вдигна ръце с ядно ръмжене.

— Край! Отказвам да се занимавам с вас двамата! Вече ви казах прекалено много от това, което се случи — Той се обърна към мен, от очите му изскачаха искри. — А ти, госпожице Мак Келстън, ти най-добре стой надалеч от това момче. Той се е запътил право към ада!

С това той приключи и се отправи към колата си. Скочи вътре, тръшна вратата и се отдалечи с грохот, разпръсквайки пясъка.

— Май не му харесах — каза Крайтън.

— Изглеждаше наистина изплашен — отвърнах аз.

Крайтън сви рамене и започна да си прибира секстанта.

— Може пък наистина да вярва в Дявола от Джърси — отбеляза той. — Може би смята, че той живее от другата страна на Рейзърбек Хил.

— За това не знам. Останах с впечатление, че за него Дявола от Джърси е повод за приказки, докато седи около печката и си посръбва „джак“. Но тези борови светлини… той се страхува от тях.

— Сигурен съм, че това е чисто и просто блатен газ — каза Крайтън.

Изведнъж побеснях. Може и да е било от всичкия този „джак“, дето го бях изпила, а може и да е било заради отношението му, но мисля, че в конкретния случай причината бе главно неговия начин на спекулиране.

— Престани, Джон! — му казах. — Ако наистина вярваш, че са блатен газ, защо ги проследяваш по картата? Довлече ме тук за водач, така че дай да си говорим направо. Какво става тук?

— Не знам какво става, Мак. Ако знаех, нямаше да съм тук. Не е ли очевидно? Тези борови светлини означават нещо. Дали са свързани или не с Дявола от Джърси, не зная. Може би оказват халюцинаторен ефект върху хората — след като минат над главата ти, започваш да си въобразяваш, че виждаш разни неща. Опитвам се да установя наличието на някакъв модел.

— И след като това стане, какво си мислиш, че ще откриеш?

— Може би Истината — каза той. — Действителността. Кой знае? Може пък смисъла — или пък безсмислието — на живота.

Той ме погледна толкова настойчиво, с такъв копнеж, че гневът ми се изпари.

— Джон…?

Изражението му веднага премина към неутрално и той се засмя:

— Не се тревожи, Мак. Това съм си аз, Лудия Крайтън, който отново те върза. Айде да ударим по още едно от най-доброто от производството на Гюс Соой и да се отправяме към цивилизацията. Става ли?

— Пих достатъчно за целия ден. За цялата седмица дори!

— Нямаш нищо против аз да се включа, нали?

— Заповядай!

Чудех се как може да държи толкова на пиене.

Докато Крайтън развинтваше тубата си, аз се поразходих из огнището, за да ми се проясни главата. Небето бе напълно притъмняло и температурата бе спаднала до по-поносими граници.

До момента, в който затворих първата си обиколка, той бе прибрал абсолютно всичко.

— Искаш ли аз да карам? — попита той, изхвърляйки картонената си чаша в пясъка.

При други условия щях да я вдигна — имаше нещо, граничещо със светотатство в това, да оставиш туристическа чашка сред боровете — но се уплаших да се наведа толкова много, уплаших се, че ще продължа с главата напред в пясъка и самата аз ще се превърна в купчина боклук.

— Добре съм си — казах аз. — Ако ти караш, ще се загубим.

Бяхме изминали около стотина фута, когато осъзнах, че този път ми е непознат. Но продължих да карам. Докато следвахме Гюс, не бях обърнала особено внимание откъде минаваме, но бях напълно убедена, че не след дълго ще излезем при някое разклонение или блато, или „сакато“, което ще разпозная, след което ще се приберем по живо, по здраво.

Не стана точно така. Карах в продължение на около пет мили, криволичейки насам-натам по разните му пътища, опитвайки се да налучкам правилната посока, щом стигнехме до някое разклонение — а ние минахме през доста такива — и в крайна сметка се опитвах да се придържам към едно и също основно направление. Мислех, че се справям доста добре, докато не преминахме през едно място с млади борчета, което ми изглеждаше познато. Спрях „Вранглер“-а.

— Джон — казах. — Това не е ли…?

— Адски си права! — каза той, сочейки пясъка край пътя. — Пак сме при огнището на Гюс! Ето я моята туристическа чашка!

Обърнах джипа и поех по пътя, по който дойдохме.

— Какви ги вършиш? — попита Крайтън.

— Подсигурявам се, че няма да допусна отново същата грешка! — отвърнах аз.

Не можех да си обясня, как така съм карала в кръг. Обикновено имах превъзходно чувство за ориентация. Отдадох го на прекаленото насвяткване и на плътно забуленото небе. Без слънцето за ориентир бях неспособна да държа вярната посока. Но това щеше да се промени — тук и сега. Този път щях да се измъкна оттук.

Ядец.

След едно четирийсет и пет минути каране, бях толкова смутена, когато разпознах огнището за пореден път, че всъщност ускорих, когато минахме покрай него, с надеждата, че Крайтън няма да познае мястото в сгъстяващия се здрач. Но не бях реагирала достатъчно бързо.

— Спри! — извика той. Спри за малко, по дяволите! Ето я пак моята чашка! Пак сме там, откъдето тръгнахме!

— Джон — казах аз, — не разбирам. Нещо не е наред.

— Сдухала си се от напрежение, ето какво не е наред!

— Не съм!

Наистина си вярвах, че не съм. Преди няколко часа бях под влияние на „джака“, признавам, но в момента умът ми беше бистър. Бях сигурна, че съм карала на изток или поне приблизително на изток. Как бях описала пълен кръг, бе непонятно за мен. Крайтън скочи от мястото си и заобиколи предницата на „Вранглер“-а.

— Прехвърли се на другата седалка, Мак. Мой ред е.

Започнах да протестирам, после обмислих ситуацията. Вече на два пъти се бях издънила. Може би чувството ми за ориентация бе станало жертва на „ябълковата парализа“, както бе известна в района. Надигнах се над скоростния лост и се строполих в мястото до шофьора.

— Заповядай.

Крайтън шофираше като истински маниак, като явно избираше разклоненията напосоки.

— Знаеш ли къде отиваме? — попитах.

— Да, Мак — отговори той. — Карам натам, накъдето ти не караше! За разлика от теб, аз мисля.

Когато мракът се сгъсти и той пусна фаровете, забелязах, че дърветата оредяват, а храсталакът от двете ни страни се сгъстява, издигайки се до осем фута, че и повече. Крайтън отби встрани в едно уширение на пътя.

— Би трябвало да се придържаш към платното — му казах.

— Загубих се — отвърна той. — Трябва да помисля.

— Хубаво. Но няма опасност някой да се весне насам, та да не можем да се разминем.

Той се засмя:

— Така си е! — Излезе от колата и погледна нагоре към небето. — Проклятие! Ако нямаше облаци, щяхме да разберем къде се намираме. Или поне да се ориентираме накъде е север.

Огледах се. Бяхме оградени от храсти. Това бе Пайнския еквивалент на лабиринтите от жив плет в Англия. Докъдето ти стига погледа нямаше пукнато дърво. Едно дърво бе почти толкова полезно, колкото и компас — мъхът по него сочи север, а най-дългите му клони — юг. Храстите са напълно безполезни, а по-високите само те объркват допълнително.

А ние по начало се бяхме объркали достатъчно.

— Мислех, че „боровци“ не могат да се загубят — каза Крайтън.

— Тук рано или късно всеки може да се загуби.

— Добре тогава, какво прявт „боровци“ като се загубят?

— Ами не си хабят силите и бензина на вятъра, като се въртят в кръг. Клякат на земята и чакат до сутринта.

— Майната му! — каза Крайтън.

Ръчна „Вранглер“-а на първа и го засили към пътя. Но автомобилът изобщо не стигна до шосето. Пропълзя напред и после се претърколи обратно. Той опита пак и аз чух как колелата се въртят на празен ход.

— Захар! — отбелязах аз.

Крайтън ме изгледа и се захили.

— В подобен род ситуации е позволена и дори се предпочита употребата на по-вулгарен език.

— Имах предвид пясъка.

— Не се тревожи. Колата ми е 4 x 4.

— Така. И в момента и четирите въртят на празен ход. Попаднали сме в участък с така наречения „захарен пясък“.

Той излезе и започна да бута и да тласка, докато аз сменях скоростите и регулирах дроселовата клапа, въпреки че ми беше ясно, че няма смисъл. Нямаше да се измъкнем от този супер ситен пясък, докато не намерехме някакви клони, които да подпъхнем под гумите, за да им осигурим сцепление.

А до сутринта бе изключено да намерим подходящи за целта.

Казах на Крайтън, че само хабим бензин и най-доброто, което можем да сторим, е да се примирим с положението и да опънем спалните чували. В началото се противеше, заради кърлежите и опасността да пипне Лаймска болест, но най-накрая се съгласи.

Нямаше друг избор.

6. Боровите светлини

— Направо съм ти задължена, Джон — казах аз.

— Откъде можех да знам, че ще се загубим? — каза той отбранително. — И на мен ситуацията ми харесва точно толкова, колкото и на теб!

— Не. Не ме разбра. Имам предвид в прекия смисъл на думата. Радвам се, че успя да ме убедиш да дойда с теб.

Открих една малка просека недалеч от джипа. Ограждаше чворестото стъбло на един стар самотен бор, който се издигаше над преобладаващия храсталак.

Бяхме изяли последните сандвичи и седяхме един срещу друг, всеки на своята постеля, а между нас на пясъка светеше един колманов фенер. Крайтън продължаваше да си посръбва от ябълковия „джак“. Аз направо убивах човек или ,айде, бях готова да пребия някой за чаша кафе.

Наблюдавах лицето му на светлината на лампата. Бе придобил учудено изражение.

— Май все още те държи насвяткването от следобяд? — попита той.

— Не. Напълно трезва съм. Просто си седя и осъзнавам, че се радвам, че съм пак тук. От години в мен се таи чувството, че нещо липсва в живота ми. Досега не ми беше хрумвало на какво може да се дължи. Това е било. Аз… — Гърлото ми се сви при думата. — Аз съм си вкъщи.

Не говорех така заради „джака“, говорех от сърце. Днес разбрах нещо. Разбрах, че обичам Боровата пустош. А също и хората тук. С такава богата история, толкова извисени в собствените си познания, останали по някакъв начин неопетнени в сърцето на урбанистичната лудост на двайсети век. Бях обърнала гръб на всичко това. Защо? Може би бях прекалено горда? Или прекалено префинена? Може би си мислех, че съм се изтеглила нагоре по връзките си за обувки и съм преминала в света на по-големите и по-хубави неща. Осъзнах, че не съм. Бях изтръгнала момичето от „Бороландия“, но не бях изтръгнала „Бороландия“ от момичето.

Обещах си да се връщам отново и отново тук. Често. Щях да издиря многобройните си роднини, да подновя старите връзки. Не бях готова да се заселя пак тук и може би никога нямаше да го сторя, но повече нямаше да загърбвам „Бороландия“.

Крайтън вдигна чашата си в моя чест.

— Завиждам на всеки, който е открил частицата, която му липсва. Аз все още съм в процес на търсене.

— Ще я откриеш — казах аз, промъквайки се в чувала. — Просто трябва да си отвяряш очите. Понякога се оказва точно под носа ти.

— Заспивай, Мак. Започваш да ги плещиш като Дороти от „Магьосника от Оз“.

Усмихнах се. За един кратък миг той бе онзи Джонатан Крайтън, в когото бях влюбена. Затваряйки очи, го видях как вади отнякъде един бинокъл и започва да оглежда задръстеното с облаци небе. Знаех какво търси и бях почти сигурна, че никога няма да ги открие.

Трябва да е било по-късно, като се събудих, защото небето се бе прояснило и звездите се бяха показали, когато виковете на Крайтън ме изстреляха в седнало положение.

— Идват! Погледни ги, Мак! Божичко, идват!

Крайтън стоеше от другата страна на фенера, сочейки вляво. Проследих с поглед линията, очертана от ръката му и не видях нищо.

— За какво говориш?

— Ставай, дяволите да те вземат! Идват! Сигурно са дузина!

Побързах да се изправя и направо замръзнах.

Осветените от звездите храсталаци се простираха под формата на лек наклон може би в продължения на една-две мили, който бе нарушен тук-там от ъгловатите сенки на няколко ошмулени дървета. И над тази шир, в бръснещ полет над върховете на храстите в наша посока се задаваше продълговато скупчване от бледи сияйни светлини. Светлини. Ето какво бяха. Не сияйни сфери. Нито пък НЛО и други подобни щуротии. Нямаха отличителни белзи. Бяха просто светлини. Кълба светлина.

Усетих как космите по врата ми настръхват при вида им. Може би защото досеа не бях виждала светлина, която да се държи по подобен начин — не изглеждаше редно и естествено светлина да се концетрира в топки. Или вероятно се дължеше на начина, по който се движеха, плъзгайки се в нощта с такава целенасоченост, цепейки мрака, носейки се от дърво на дърво, плавайки около най-високите клони и пробивайки си път нататък. Като че ли дъветата бяха някакви пътепоказатели. Или пък беше от тишината. Тази ужасяваща тишина. Що се отнася до звуците на цивилизацията, Пайн Берънс са тихо място, но винаги има звуци от живи същества, буханията и крясъците, и шумулканията на животните, непрестаннот жужене на насекомите. В момента всичко това бе замлъкнало. Дори не подухваше вятър, който да разклати храсталака. Тишина. Нещо повече от просто липса на звуци. Сдържане на дъха.

— Виждаш ли ги, Мак? Кажи ми, че не халюцинирам! Виждаш ли ги?

— Виждам ги, Джон.

Гласът ми звучеше странно. Осъзнах, че устата ми е пресъхнала. И то не само от съня.

Крайтън се завъртя в кръг с разперени ръце.

— Нямам фотоапарат! Трябва да ги снимам!

— Не си взел фотоапарат! — възкликнах аз. — Боже мой, взел си какво ли не, само не и фотоапарат!

— Знам, само дето не съм си и мечтал…

Внезапно той се затърча към дървото в средата на нашата просека.

— Джон! Не смяташ наистина…?

— Идват насам! Ако мога да застана по-близо до тях…!

Изведнъж се уплаших за него. Нещо в тези светлини като че предупраждаваше да стоим настрана. Защо Крайтън не го усещаше? Или той просто не обръщаше внимание на това?

Последвах го с лек галоп, изпълнена с негодувание.

— Не бъди глупак, Джон! Не знаеш какво представляват!

— Именно! Крайно време е някой да разбере!

Той започна да се катери. Борът бе голям, стар и смолист, въобще не можеше и да става дума за клони в първите дузина метра от стъблото, но кората бе достатъчно възлеста и груба, за да могат гумените подметки на ботушите на Джон да намерят опора. Подхлъзна се на два пъти, но бе твърдо решен да успее. Най-после се добра до първите клони, а оттам вече изглеждаше лесно.

Не мога да опиша онова прокрадващо се усещане, което изпитвах в корема си, докато гледах как Джонатан Крайтън се катери към своето рандеву с боровите светлини. Бе изминал три четвърти от пътя нагоре, когато стъблото започна да се клати и люлее под тежестта му. Точно в този момент един клон се счупи под крака му и той за малко да падне. Когато го видях, че отново е стъпил здраво, буквално си отдъхнах. Клоните над него бяха твърде крехки, за да го издържат. Не можеше да се покачи по-нависоко. Щеше да е защитен от светлините.

А те вече бяха тук, цяла дузина, с големина от бйзболна до баскетболна топка, плъзгайки се над просеката в неправилно цилиндрично скупчване, с ширина около десет фута и дължина двайсет, право към дървото на Крайтън.

И колкото повече се приближаваха, толкова повече вътрешностите ми се свиваха. Може и да се състояха от светлина, но не беше само светлина, не и златистата здравословна дневна светлина. Това бе мъгляво, нездраво, анемично сияние, примесено с бледи отсенки на зелено. За щастие това сияние бе извън обсега на Крайтън, тъй като светлините допираха най-високите иглички на дървото.

Гледах как тяхното блещукане осветява вдигнатото към небето лице на Крайтън, изпънатото му нагоре тяло и се чудех на неговото безрасъдство, на неговата мания да открие „действителността“. Дали стреляше в мрака в своето търсене или наистана бе попаднал по следите на нещо конкретно? Дали пък боровите светлини не бях част от него?

Когато първата светлина премина точно над Джон, на по-малко от пет стъпки от протегнатата му ръка, го чух да вика:

— Те бръмчат, Мак! Във високи тоналности! Чуваш ли ги? Почти музикално! И въздухът щипе, все едно, че е наелектризиран! Това е направо фантастично!

Не чувах никаква музика, нито пък усещах щипене. Единственото, което чувах бе как сърцето ми бумти в гърдите, единственото, което усещах, бе студената пот, която бе избила по цялото ми тяло.

Крайтън пак се обади — сега направо крещеше, но на език, който не беше английски, нито пък приличаше на някои от езиците, които бях чувала досега. Той цъкаше и свистеше, а малкото звуци, които наподобяваха думи, изглежда не прилягаха добре на човешкия език.

— Джон, какви ги вършиш там горе?- извиках аз.

Той не ми обърна внимание и продължи с извънземния бъртвеж, но светлините на свой ред не му обърнаха внимание и отплуваха, все едно, че той изобщо не съществува.

Роякът почти бе отминал и въпреки това, все още не можех да се отърся от ужаса, от мрачното предчувствие, че ще се случи нещо ужасно.

Така и стана.

Последната светлина в рояка бе с размери на баскетболна топка. Изглежда, че щеше да премине над Крайтън точно като другите, но когато наближи дървото, забави ход и започна да се спуска по посока на покачилия се на върха човек.

Сега вече се паникьосах.

— Джон, внимавай! Идва право към теб!

— Виждам!

Докато останалите светлини отлетяха към следващото дърво, тази последната изостана и започна да кръжи около бора, на който се намираше Крайтън, на височината на кръста му.

— Слизай оттам! — извиках му аз.

— Да не си полудяла! Това е повече от всичко, за което съм мечтал!

Светлината внезапно спря да се движи и се закова на около една стъпка пред гърдите на Крайтън.

— Студена е — каза той покорно. — Студена светлина.

Той пресегна ръка към нея и аз исках да му изкрещя да не го прави, но гърлото ми се парализира. Върхът на показалеца му докосна ръба на сиянието.

— Наистина е студена.

Видях как пръстът му проникна в светлината, някъде до живеца на нокътя и тогава изведнъж светлината помръдна. Тя не само че помръдна, ами скочи върху ръката на Крайтън, обгръщайки я.

В този момент той започна да крещи. Думите бяха неразбираеми, но успях да доловя „студено“ и „гори“ пак и пак. Изтичах до подножието на дървото, очаквайки, че той ще загуби равновесие, надявайки се, че ще успея да направя нещо, за да предотвратя падането му. Видях топката светлина да се протяга и да се плъзга по дължината на ръката му, обгръщайки я.

След което изчезна.

За момент си помислих, че всичко е свършило. Но когато Крайтън се хвана за гърдите и изкрещя в агония, с ужас осъзнах, че светлината не е изчезнала — тя бе вътре в него!

И тогава забелязах, че отзад ризата му започва да излъчва сияние. Видях как светлината се процежда от него и отново възвръща балоновидната си форма. След което се издигна и се отдалечи плавно, за да догони останалите в ноща, оставяйки Крайтън сам на дървото, ридаещ и гърчещ се.

Аз извиках:

— Джон! Всичко наред ли е? Имаш ли нужда от помощ?

Когато не последва отговор, сграбчих ствола на дървото. Но преди да направя опит да се покача, той ме спря.

— Остани там, Мак — Гласът му беше слаб, треперлив. — Слизам.

Отне му двойно повече време да слезе, отколкото му бе нужно да се качи. Джиженията му бяха бавни, несигурни и на три пъти му се наложи да спре, за да почива. Най-накрая стигна до най-долния клон, увисна на него с една ръка и се пусна. Веднага го хванах, за да не се срине като чувал на земята и му помогнах да се добере до лампата и спалните чували.

— Господи, Джон! Ръката ти!

На светлината на фенера плътта му като че ли димеше. Кожата по лявата му ръка и предмишница бе зачервена, почти като попарена. Вече започваха да се образуват малки мехурчета.

— Изглежда по-зле, отколкото е всъщност.

— Имаш нужда от лекар.

Той падна на колене на чувала си и притисна наранената си ръка към гърдите със здравата.

— Добре съм. Само малко ме наболява.

— Ще се инфектира. Хайде. Да видим дали ще успея да ни закарам в цивилизования свят

— Забрави — каза той и аз усетих, че част от силата на гласа му се завръща. — Дори и да освободим джипа, все още не знаем къде сме. Не успяхме да намерим пътя по светло. Какво те кара да мислиш, че ще се справиш по-добре в тъмното?

Беше прав. Но чувствах, че трябва да предприема нещо.

— Къде ти е аптечката?

— Нямам.

Чак тогава избухнах:

— Исусе, Джон! Ти си луд, ясно ли ти е! Можеше да паднеш от дървото и да загинеш! И ако се отървеш без гангрена на ръката, ще бъде направо чудо! Какво за Бога те накара да постъпиш така тъпашки?

Той се хилеше:

— Знаех си! Все още ме обичаш!

На мен обаче не ми беше до смях.

— Това е сериозно, Джон. Ти рискува живота си там горе! Защо?

— Трябваше да се уверя, Мак.

— Да „се увериш“? Какво е трябвало да „се увериш“? Ще спреш ли да ми пробутваш тия простотии?

— Не мога. Не мога да спра, защото е истина. Трябва да се уверя кое е истинско и кое — не.

— Спести ми…

— Говоря сериозно. Ти си сигурна кое е действително, така че си доволна и щастлива. Не можеш да си представиш какво е да не знаеш. Да усещаш, че има някакво було върху всичко около теб, преграда, която не ти позволява да видиш какво наистина има там. Не знаеш какво е да прекараш живота си в търсене на ръба на това було, така че да можеш да го повдигнеш и да надникнеш — само да надникнеш — в това, дето е зад него. Зная, че е някъде там и не мога да го намеря. Не знаеш какво е, Мак. Направо те побърква.

— Ето едно нещо, по което можем да постигнем съгласие.

Той се засмя — прозвуча пресилено — и се пресегна към тубата с ябълков „джак“ със здравата си ръка.

— Не пи ли вече дотатъчно за тази вечер?

Мразех се, задето се държа като стара досадница, но това, което видях тази нощ, ме разтърси до дъното на душата ми. Все още треперех.

— Не, Мак. Проблемът е, че не съм пил достатъчно. Дори и наполовината от това, което ще ми бъде достатъчно.

Бидейки безпомощна и бясна, седнах върху спалния си чувал и го наблюдавах как отпива здрав гълток от тубата.

— Какво се случи там горе, Джон?

— Не знам. Но не искам никога повече да ми се случва.

— И какво им говореше. Звучеше почти така, все едно ги викаш.

Той ме погледна косо и втренчено.

— Ти чу ли какво казвах?

— Не точно. То дори не звучеше като говор.

— Това е защото то не бе говор — каза той и съм сигурна, че усетих облекчение в гласа му. — Опитвах се да им привлека вниманието.

— Е, със сигурност успя.

На светлината на колмановия фенер мисля, че го видях да се усмихва.

— Дааа, успях, нали?

В нощта около нас чух, че насекомите отново започват да издават обичайните за тях звуци.

7. Забраненото място

Бях решила да остана будна през оставащата част от нощта, но по някое време трябва да съм заспала. Следващото нещо, което възприемах съзнателно, бяха слъчевите лъчи, които блестяха право в очите ми. Скочих на крака, за един кратък миг бях дезориентирана, после си спомних, къде се намирам.

Но къде беше Крайтън? Спалния му чувал лежеше разстлан върху пясъка, компасът, секстантът и картата бяха върху него, но него самият го нямаше никакъв. Няколко пъти го повиках по име. Той се обади отнякъде, вляво от мен. Тръгнах по посока на гласа му през храстите и се оказах на брега на малко езерце, обрамчено с бели кедри.

Крайтън бе приклекнал до водата и загребваше с дясната си ръка.

— Как попадна тук? — запитах аз.

— Много просто — Той посочи към няколко диви патока и патици, които се носеха по спокойната повърхност. — Ориентирах се по квакането им.

— От теб ще стане истински Марк Трейл. Как е водата?

— Замърсена — Той посочи едно кафеникаво-синьо мазно петно на повърхността на езерцето, след което загреба шепа бистра, кафеникава вода. — Виж какъв е цветът. Прилича на чай.

— Не е замърсена — му казах аз. — Тук някъде е започнало да се образува блатно желязо. А това е кедрова вода. Покафеняла е от железните залежи и от кедрите, но по начало е чиста.

Загребах с пълни шепи и отпих една голяма глътка.

— Леко сладникава — казах аз. Морските капитани са идвали по тези места, за да си пълнят буретата с кедрова вода, преди да тръгнат на далечно плаване. Говорело се, че се запазва прясна по-дълго време.

— В такъв случай няма проблеми да накисна това вътре — каза той, извръщайки се към мен, за да ми покаже лявата си ръка.

Ахнах. Просто не можах да се сдържа. Почти бях успяла да си внуша, че снощният инцидент с боровата светлина е бил само кошмарен сън. Само дето зачервената, покрита с кора и мехури, кожа по предмишницата на Крайтън доказваше противното.

— Трябва да намерим лекар — отбелязах аз.

— Всичко е наред, Мак. Не боли чак толкова. Просто пари.

И той я потопи до лакътя в хладната кедрова вода.

— Това вече е друго нещо!

Огледах се. Слънцето блестеше в безоблачното небе. Нямаше никакъв проблем да се измъкнем оттук още тази сутрин. Плъзнах поглед по езерцето. Вода. Песъчливата почва на Пайн Берънс бе като гигантска гъба, която попиваше по-голямата част от дъждовете, изсипващи се над нея. Това бе най-големият неусвоен водоизточник в целия Североизток. Нито една река не се вливаше в „Бороландия“, всичките извираха. Местната вода бе с ледникова чистота. Някъде бях чела, че в Пустошта се съдържа количество вода, което се равнява на езеро с площ хиляда квадратни мили и дълбочина седемдесет и пет фута.

Този водоем тук бе по-малък от петдесет ярда в диаметър. Наблюдавах патиците. Те кротко квакаха, ровеха из района, потапяха главите си. Изведнъж една от тях издаде някакъв по-различен звук, по скоро нещо като „скуоук“. Размаха криле и отлетя. Случи се за части от секундата. В един миг — плаваща патица — в следващия — няколко мехурчета.

— Видя ли това? — попита Крайтън.

— Да бе, видях го.

— Какво й стана на тази патица? — ясно забелязах как възбудата в очите му расте. — Какво означава това?

— Водна костенурка. Голяма. Петдесет паунда или още по-голяма, залагам си главата.

Крайтън си извади ръката от езерцето.

— Засега май й стига толкова.

Той натопи една кърпа във водата и я уви около обгорената си ръка.

Върнахме се при спалните чували, опаковахме си нещата и си запробивахме път през храстите към „Вранглер“-а.

Джипът бе буквално окупиран.

Имаше хора вътре, хора на капака, а също и по броните. Общо не по-малко от дузина.

Само дето не бяха като хората, които бях виждала до момента.

Бяха облечени като типични „боровци“, но мръсни и разпарцаливени. Четиримата мъже — с дънки или брезентови гащи, ризи с яки от разнообразни платове и цветове или прости тениски; двете жени носеха памучни блузи. Всички бяха с уродства. Главите им бяха със странна форма и големина, някои твърде малки, други големи и изкривени, с овални издатини. Очите на няколко от тях не бяха на една линия. Всичките като че ли имаха ръка или крак, по дълги от другия. Зъбите им, поне на онези, които все още имаха, изглежда бяха разположени под произволни ъгли.

Когато ни забелязаха, започнаха да бърборят и да ни сочат. Изотавиха „Вранглер“-а и се скупчиха около нас. Бяха страховита компания.

— Това твоята кола ли е? — ме попита един млад мъж с деформирана глава.

— Не — Посочих към Крайтън. — Негова е.

— Това твоята кола ли е? — попита той Крайтън.

Предполагам, не ми вярваше.

— Това е джип -каза Крайтън.

— Джип! Джип! — Оня се засмя и продължи да повтаря думата. Другите около него я подеха и зпочнаха да скандират с него.

Погледнах Крайтън и свих рамене. Явно бяхме попаднали на един от онези анклави, които бяха допринесли „боровец“ да се превърне в подигравка, малко преди Първата световна война. По онова време Елизабет Кайт публикува статия, наречена „Боровците“, която бе превърната в сензация с помощта на пресата и наложи мнението, че „Бороландия“ е люлка на алкохолизъм, неграмотност, упадък, кръвосмешения и следователно „слабоумие“.

Нечестно и невярно. Но не и напълно неоснователно. Сред дебрите на Пустошта винаги са се ширели неграмотност и алкохолизъм. Училището тук се свеждаше до начално образование, ако въобще го имаше. А колкото до алкохола? Първата служба за „крайпътно обслужване“ датираща отпреди Революцията са „боровските“ кръчми за наливен алкохол, които дават възможност на клиентите да минат покрай едно прозорче, където да им напълнят тубите с ябълков „джак“, да платят и да продължат, без да им се налага да слизат от колата. Само че, след като икономиката в Пайн Берънс пропадна и повечето работници се прехвърлиха в по-доходоносни земи, голяма част от обществените структури се сринаха. Тези, които останаха, станаха малко небрежни по отношение на защо, как и кой за кого се жени. Резултатът бе неизбежен.

Предполага се, че в наши дни всичко това се е променило, като изключим най-отдалечените и изолирани райони на Пайн. Бяхме попаднали точно на такова място. Само дето уродствата тук бяха необичайно големи. Като малка съм виждала няколко от увредените. Те бяха с някакво особено, едва доловимо излъчване, но изобщо не бяха толкова ужасни. Тези приятелчета тук направо ти спираха дъха.

— Хайде да тръгваме към джипа докато са в добро настроение — казах с ъгълчето на устните си.

— Не. Чакай. Това тук е удивително. Освен това се нуждаем от помощта им.

Той се объра към цялата им група и ги помоли да помогнат да освободим джипа.

Някой каза: „Захарен пясък“ и всички започнаха да го повтарят. После услужливо подложиха рамене на задницата на джипа и за няколко минути отново бяхме на шосето.

— Къде живеете? — попита Крайтън, без да се обръща към конкретен човек.

Някой отвърна: „В града“ и като един те посочиха на изток, към слънцето. Снощи светлините се бяха отправили в същата посока.

— Ще ми покажете ли?

Те закимаха и се разбърбориха, и започнаха да ни дърпат за ръкавите, нетърпеливи да ни покажат.

— Джон, сериозно -казах аз. — Трябва да те заведем на…

— Ръката ми може да почака. Няма да ни отнеме много време.

Последвахме групата, като се движехме основно нагоре, по една обиколна пътечка, непроходима за каквото и да е превозно средство, освен може би за мотоциклет. Дърветата се сгъстиха и скоро попаднахме под сенките им. А после отново оредяха и ето, че вече бяхме в „града“.

Над една разнебитена сбирщина от колиби, сковани от отпадъчен дървен материал и ламаринени листове, тегнеше като забрало синкава димна завеса. Навсякъде се въргаляха боклуци и всички наизлизаха, за да видят непознатите. Досега не бяха попадала сред подобна немотия.

Онзи с деформираната глава, който бе разпитвал за джипа, задърпа Крайтън към една от бараките.

— Ей, господине, ти разбираш от машини. Как така тази не ще да работи?

В едностайната барака имаше телевизор. Човекът започна да върти копчетата насам-натам.

— Не работи. Няма картина.

— Трябва ви ток — му каза Крайтън.

— Има. Има. Има.

Той ни заведе отзад, за да ни покаже кабела, който бе провесил от едно дърво към покрива на колибата.

Крайтън ме погледна втрещен.

— Това е ужасно. Никой не заслужава да живее по този начин. Не можем ли да направим нещо за тях?

Съчувствието му ме изненада. Никога не съм си представяла, че в егоцентричния му живот има място за тревога по отношение на някой друг. Но все пак, да не забравяме, че Джонатан Крайтън винаги е бил цар на изненадите.

— Почти нищо. На мен всичките ми изглеждат доста щастливи. Явно си имат своя собствена малка общност. Ако привлечеш вниманието на правителството върху тях, ще бъдат разделени един от друг и повечето вероятно ще бъдат настанени в разни институции и домове. Предполагам, че единственот, което можеш да направиш, е да ги снабдиш с каквото се сетиш, така че да улесниш съществуването им тук.

Крайтън кимна, все още вперил поглед в обстановката наоколо.

— Като говорим за „тук“ — каза той, сваляйки раницата си, — да проверим къде се намираме.

Безформените местни жители зяпаха с откровено страхопочитание и възхита как той прави измервания. Някой го запита: „Какво е това?“ към стотина пъти. Поне. Някой друг попита: „Какво се е случило с ръката ти?“ пак толкова пъти. Крайтън прояви завидно търпение. Той коленичи на земята, за да нанесе измерванията си на картата, после вдигна поглед към мен:

— Знаеш ли къде сме?

— Бих казала от другата страна на Рейзърбек Хил.

— Улучи.

Той се изправи и събра местните около себе си.

— Търся едно много специално място — каза той.

Повечето от тях закимаха енергично. Някой каза: „Ние знаем всички места в околността, според мен де.“

— Чудесно. Търся едно място, където нищо не вирее. Знаете ли за такова място?

Стана така, като че ли всичките бяха свързани с общ кабел и Крайтън го е изключил. Светлините угаснаха, паднаха сенки, табелите „Отворено“ се замениха със „Затворено“. Всички започнаха да се разотиват.

— Какво толкова казах? — попита той, вперил загрижени, удивени очи в мен. — Какво толкова казах?

— Започваш да приличаш на Рей Чарлз — му казах аз. — Очевидно не искат да имат нищо общо с това „място, където нищо не вирее“, за което ти говореше. За какво става дума, Джон?

Той се направи, че не е чул въпроса ми и постави ръка на рамото на един човек с малка глава.

— Защо не вземеш, да ме заведеш дотам, ако знаеш къде е?

— Знаем къде е — каза онзи пискливо. — Но никога не ходим там, така че не можем да те заведем. Как да те заведем там, като никога не ходим?

— Никога не ходите там? Защо?

Другите се бяха спрели и слушаха. Човекът с малката глава огледа съседите си с поглед, който сякаш питаше — как може някой да е толкова глупав? После пак се обърна към Крайтън.

— Не ходим там, ’щото никой не ходи там.

— Как се казваш? — попита го Крайтън

— Фред.

— Фред, името ми е Джон и ще ти дам… — той потупа джобовете си, след което си свали ръчния часовник. — Ще ти дам този прекрасен часовник, който не се налага да навиваш — виждаш ли как цифрите се сменят на всяка секунда? — ако ме заведеш на някое място, където ходиш и ми посочиш мястото, където нищо не расте. Как ти звучи?

Фред взе часовника и го задържа близо до лявото си око, после се усмихна.

— Ела, ще ти покажа!

Крайтън пое след Фред, а аз — след Крайтън.

Отново ни поведоха по една заобиколна пътека, тази дори още по-тясна, и все по-неясно очертана, докато вървяхме напред. Забелязах, че дърветата оредяват и стават все по-ниски и чворести, а храсталакът изтънява, листата са по-малко и са завити по краищата. Следвахме Фред до момента, в който той спря толкова рязко, все едно, че се е блъснал в невидима стена. Чак сега видях защо — пътеката, която следвахме, свършваше на това място. Той посочи напред, през остатъка от дървета и шубраци.

— Голото място е там, зад онова дето се издига.

Той се извърна и забърза надолу по пътеката.

Голото място?

Крайтън ми хвърли един поглед и сви рамене.

— Приготвила ли си мачетето, Мак?

— Не, бвана[1].

— Лошо. Предполагам, че в такъв случай ще трябва да си проправяме път с гърди.

Той пристегна превръзката на изгорената си ръка и започна да се мушка напред. Не беше чак такъв гъсталак. Шубракът бързо оредя, така че бе по-лесно, отколкото си го бях представяла. Скоро се озовахме на една полянка, обрамчена с останки от буренак и заета с разпръснати, болезнено превити стволове на мъртви дървета. А в центъра имаше участък, покрит с оголен пясък.

… място, където не расте нищо…

Крайтън избърза напред. Аз изостанах, възпирана от чувство за нещо забранено. Същото нещо дълбоко вътре в мен, заради което се уплаших от боровите светлини, ме плашеше и тук. Нещо не беше както трябва, като че ли природата е проявила небрежност, нещо е объркала на това място и така и не е успяла да го оправи. Като че ли…

Що за мисли ми минаваха? Това бе просто една празна поляна. Нямаше никакви мистериозни светлинки в небето. Ако става на въпрос, нямаше и пукната птица. И какво от това? Слънцето грееше, подухваше ветрец — или поне преди малко.

Надделявайки над инстинктите си, последвах Крайтън. Докоснах измъчения ствол на едно от мъртвите дървета, докато минавах покрай него.Беше твърдо и студено, като камък. Вкаменено дърво. В „Бороландия“

Избързах напред и настигнах Крайтън на ръба на „голото място“. Той се бе вторачил в него като в транс. Мястото представляваше груб овал, с диаметър около трийсет фута. Нищо не растеше в този овал. Нищичко.

— Погледни този девствен пясък — прошепна той. — Птиците не прелитат над него, насекомите и животните не минават оттам. Само вятърът го докосва и му придава някаква форма. Така е изглеждал пясъкът в зората на времето.

Винаги съм била с впечатлението, че в зората на времето пясъкът не е бил точно пясък, но не исках да споря с него. Той бе „поел“. Още от колежа имах едно на ум: не се опитваш да заставаш на пътя на Лудия Крайтън, когато е „поел“.

Въпреки всичко, разбрах какво иска да каже. Пясъкът бе набръчкан като водна повърхност, както може би изглежда пясъка в Сахара, далеч от търговските маршрути. Видях животински следи, които стигаха до ръба и после променяха посоката. Крайтън беше прав: нищо живо не пристъпваше върху този пясък.

Като изключим Крайтън.

Без предупреждение, той пристъпи през невидимата граница и отиде до центъра на голото място. Разпери ръце, впери поглед в небето и шеметно се завъртя. Очите му горяха като въглени, изражението му бе възторжено. Изглежда, че напълно си бе загубил ума.

— Това е! Открих го! Това е мястото!

— Какво място, Джон?

Стоях на ръба, без да имам каквото и да е желание да пристъпя отвъд, говорейки с равен тон, както се говори на наркоман, който е прекалил с дозата, за да го върнеш обратно в реалността или някой, който стои на ръба и всеки момент може да скочи.

— Където всичко се съединява в едно и всичко се разпада на части.! Където Истината излиза наяве!

— Какви по дяволите ги говориш, Джон?

Бях изморена и изтормозена и исках да се прибера вкъщи. Беше ми писнало и предполагам, че гласът ми ме издаваше. Въодушевлението му стихна. Внезапно той като че изтрезня.

— Нищо, Мак. Нищо. Остави ме само да направя няколко измервания и се махаме.

— Това е най-добрата новина, която чух от сутринта насам.

Той ми хвърли един бърз поглед. Не знам дали бе израз на раздразнение или разочарование. А и не ми пукаше.

[1] бвана — господарю (африк.) ↑

8. Заразата се разнася

Успях да стигна до асфалтиран път без особени затруднения. По пътя за вкъщи не разговаряхме много. Той ме остави пред дома ми и обеща да се прегледа преди края на деня.

— Какво ще правиш занапред? — запитах аз, когато затворих вратата и го погледнах през отворения прозорец.

Надявах се, че повече няма да ме моли да го водя в Пустошта. Бях сигурна, че не е бил откровен с мен по отношение на своите изследвания. Нямах представа на какво е попаднал, но знаех, че със сигурност не е Дявола от Джърси. Част от мен ми казваше, че е по-добре да не знам и че този човек е готов да се жертва само и само да си намери белята.

— Не знам още. Може да се върна и да се срещна пак с онези хора, дето живеят от другата страна на Рейзърбек Хил. Може да им занеса малко дрехи, малко храна.

Пряко волята си бях трогната.

— Това ще е много мило от твоя страа. Само не им носи тостери и микровълнови печки.

Той се засмя:

— Няма.

— Къде си отседнал?

Той се поколеба, изглеждаше несигурен.

— В едно място, наречено „Лаурелтън Съркъл Мотор Ин“.

— Знам го.

Малко местенце. Именувано на едно околовръстно шосе, което вече не съществуваше.

— Аз съм в стая пет, ако се наложи да се свържеш с мен, но… можеш ли да ми направиш една услуга? Ако някой ме потърси, не им казвай къде съм. Дори не им казвай, че си ме виждала.

— Да не би да си загазил?

— Недоразумение, това е всичко.

— Не би искал да усложниш нещата, нали?

Той доби празно изражение.

— Колкото по-малко знаеш, Мак, толкова по-добре.

— Като всичко останало през изминалите два дена, така ли?

Той сви рамене:

— Съжалявам.

— И аз също. Виж. Отбий се вкъщи, когато тръгнеш пак към Рейзърбек. Може би ще се намерят няколко стари мои дрехи, които да даря на тези хорица.

Той помаха с обгорената си ръка, след което потегли.

Крайтън се отби след няколко дена, беше тръгнал към Рейзърбек Хил. Лявата му ръка бе здраво бинтована.

— Беше прав — каза той. — Възпали се.

Дадох му няколко стари потника и ризи и един-два чифта дънки, които вече не ми стояха както трябва.

Няколко дена по-късно се сблъсках с него при щанда с домашни потреби в „Патмарк“.

Бе се награбил с консерви и купуваше няколко отварячки за хората от Рейзърбек. Лявата му ръка си бе бинтована както преди, но бях загрижена, когато видях, че на дясната му също има бинт.

— Възпалението малко се поразрасна, но лекарят каза, че всичко е наред. Предписа ми един от новите антибиотици. Със сигурност ще се оправи.

Поглеждайки го по-отблизо на флуоресцентната светлина в супермаркета, забелязах, че е блед и изпотен. Изглежда бе отслабнал на килограми.

— Кой ти е лекар?

— Един тип в Нептюн. Специалист.

— По изгаряния от борови светлини?

Смехът му бе прекалено шумен, прекалено дълъг.

— Не! По инфекции.

Стана ми чудно. Само че, Джон Крайтън вече бе голямо момче. Не можех да играя ролята на негова майка.

Самата аз купих няколко консерви, настигнах Крайтън и му дадох всичките.

— Предай им много поздрави — му казах.

Той се усмихна изморено и избърза напред.

В един от последните августовски дни шофирах по „Брик Булевард“, когато забелязах неговия „Вранглер“ паркиран пред „Бъргър Кинг“. Отбих встрани от пътя и отидох до там пеша.

— Джон! — казах през прозореца и го видях как подскочи.

— Уфф, Мак. Не прави никога повече така!

Изглеждаше облекчен, но не и страшно зарадван, че ме вижда. Лицето му бе изпито или може би се дължеше на брадата, която бе започнал да си пуска. Брада на беглец.

— Извинявай — казах аз. — Чудех се, дали не искаш да отидем някъде на истински обяд.

— О. Ами… Благодаря, но имам много работа. Може би някой друг път.

Въпреки, че беше горещо, бе облякъл кадифен панталон и фланела с дълъг ръкав. Забелязах, че и двете му ръце са все още увити с марля. Една предупредителна лампичка светна вътре в главата ми.

— Това възпаление все още ли не се е оправило?

— Оправя се бавно, но сигурно.

Погледнах краката му и ми направи впечатление, че глезените му изглеждат подути. Гуменките му бяха развързани, езиците им бяха увиснали навън, тъй като отстрани се бяха разширили, за да се нагодят към оттеклите му ходила.

— Какво е станало с краката ти?

— Малък отток. Страничен ефект от лекарството. Виж, Мак. Трябва да тръгвам. — Той включи „Вранглер“-а на скорост. — Ще ти се обадя тия дни.

Бяха минали няколко седмици след Деня на труда и аз доста си мислех за Крайтън. Тревожех се за него и осъзнавах, че все още тая към него по-силни чувства, отколкото съм склонна да призная.

Точно тогава в офиса ми нахълта щатският следовател. Беше огромен и заплашителен зад тъмните си очила; прическата му бе на милиметър от избръсната. Държеше увеличена снимка на Джон Крайтън.

— Познавате ли този човек? — каза той с гърлен глас.

Устата ми бе пресъхнала и се чудех дали ще ме попита, дали съм замесена в каквото и да бе направил Джон; или още по-лошо: дали бих отишла да индентифицира тялото му.

— Разбира се. Бяхме заедно в колежа.

— Виждала ли сте го през последния един месец?

Въобще не се поколебах. Държах се мъжки.

— Не. Не и откакто се дипломирахме.

— Имаме основания да смятаме, че се намира в района. Ако го видите, свържете се със щатската полиция или местната полиция незабавно.

— Какво е направил, инспекторе?

Той се обърна и се насочи към вратата, без да благоволи да отговори. Точно този род арогантност винаги караше нещо в мен да се взриви.

— Зададох ви въпрос, инспекторе. Очаквам вежливия ви отговор.

Той се обърна и ме изгледа, след което сви рамене. Част от имиджът на Мръсния Хари се изпари с това повдигане на раменете.

— Защо пък не? — каза той. — Издирва се за грабеж в особено голям размер.

Чудесно.

— Какво е откраднал?

— Една книга.

— Книга?

— Дааа. Не ви се вярва, а? Имаме да разследваме изнасилвания и убийства, и въоръжени грабежи, но тази книга е с предимство. Не ми пука колко е ценна или колко силно някакъв университет в Масачузетс я иска, това си е само една книга. Само дето тия от Масачузетс направо са полудели да си я върнат. Техният губернатор отишъл при нашия и…ами, знаете как става. Преди известно време намерихме колата му изоставена близо до Лейкхърст, така че вече знаем, че е минал оттук.

— Мислите, че се предвижва пеша?

— Може би. Или може да е взел под наем или да е откраднал друга кола. В момента проверяваме.

— Ако се появи, ще ви се обадя.

— Непременно. Имам чувството, че ако върне книгата невредима, всичко ще бъде забравено.

— Ще му предам, ако имам тази възможност.

Веднага щом си тръгна, изтичах до телефона и набрах мотела на Крайтън. Гласът му беше дрезгав, когато каза „здрасти“.

— Джон! Щатските ченгета бяха тук преди малко да те търсят!

Той смутолеви няколко думи, от които нищо не разбрах. Нещо не беше наред. Затворих и се запътих към колата. В този мотел има около двайсет стаи. Забелязах „Вранглер“-а заврян в другия край на паркинга. Номер пет бе на ъгъла на първия етаж. На дръжката на вратата висеше знак: „Не безпокойте“. Почуках два пъти на вратата, но никой не отговори. Опитах бравата. Поддаде.

Вътре беше тъмно, като изключим светлината, която навлезе през открехнатата врата. А тя разкри бедственото положение вътре. Стаята приличаше на контейнер за боклук зад верига заведения за бързо хранене. И миришеше по същия начин. Имаше кутии от пица, обвивки от хамбургери, опаковки от хотдог, картони от китайска храна, представители на всички заведения в района, които предлагат доставки по домовете. И беше топло. Или климатикът се беше повредил, или изобщо не беше пускан.

— Джон? — включих лампата. — Джон, къде си?

Седеше на един стол, в ъгъла, от другата страна на леглото, сгушен под купчина одеяла. До него на нощното шкафче бяха струпани книжа и карти. Лицето му, или поне онази част, която се виждаше над рошавата му брада, беше бледо и изпито. Изглеждаше така, все едно е отслабнал с трийсет паунда. Затръшнах вратата зад себе си и останах на място, втрещена от видяното.

— Божичко, Джон, какво се е случило?

— Нищо. Добре съм — Дрезгавия му, груб глас говореше точно за обратното. — Какво правиш тук, Мак?

— Дойдох да ти кажа, че щатската полиция се навърта наоколо с твои снимки, само че, доколкото мога да предценя, това е най-малкия ти проблем в момента! Ти си наистина зле! — посегнах към телефона. — Ще повикам линейка.

— Не! Мак, моля те, недей!

Единствено ужасът и сърцераздирателната му загриженост ме спряха. Вторачих се в него, но все още не бях поставила слушалката обратно на местотото й.

— Защо?

— Защото те умолявам да не го правиш!

— Но ти си болен, може би умираш, знам ли, не си с ума си!

— Не. Поне това не е вярно. Повярвай ми, като ти казвам, че няма болница, която би могла да ми помогне — защото аз не умирам. И ако някога си ме обичала, ако някога си уважавала човешката ми същност и моите житейски търсения, ще затвориш телефона и ще си излезеш през вратата.

Стоях в горещата, влажна, мизерна атмосфера на тази малка стая, със слушалка в ръката, ноздрите ми се пълнеха с вонята на боклук, долавях и намек за някаква друга миризма, едвам доловима гнилоч на фона на всичко останало и се чувствах разкъсвана от възможностите, между които трябваше да избирам.

— Моля те, Мак — каза той. — Ти си единствената, която може да ме разбере. Не ме оставяй в чуждите ръце. — Той изхлипа. — Не мога да се преборя с теб. Мога само да те умолявам. Моля те. Затвори телефона и си тръгвай.

Тъкмо това изхлипване реши нещата. Тряснах слушалката върху вилката.

— Дяволите да те вземат!

— Два дена, Мак. След два дена ще се оправя. Почакай и ще видиш.

— Дяволски си прав, че ще видя — оставам тук при теб!

— Не! Не може! Нямаш право да нахълтваш така! Това си е моят живот! Остави ме да го водя както си искам! А сега си тръгвай, Мак. Моля те.

Той беше прав, разбира се. Именно за това говорехме през цялото време, докато живеехме заедно. Трябваше да се оттегля. А това направо ме съсипваше.

— Добре — казах аз, преодолявайки буцата в гърлото си. — Печелиш. Ще се видим след два дни.

Без да дочакам отговора му. Отворих вратата и излязох в ярката светлина на септемврийското слънце.

— Благодарности, Мак — каза той. — Обичам те.

Не исках да чувам точно това. Погледнах назад за последен път, докато затварях вратата. Все така бе увит от главата до петите с одеяла, но в последния момент, преди вратата да се хлопне, ми се стори, че видях нещо бяло и заострено, с дебелината приблизително на градински маркуч, да се изнизва изпод завивките и пак бързо да се скрива под тях.

Пристъп на гадене ме притисна към външната стена на мотела, когато ключалката щракна. Стоях облегната, беше ми зле и ми се виеше свят, опитвах се да си поема дъх.

Зрителна измама. Така си казах, когато замайването попремина. Бях примижала поради яркото слънце и светлината ми бе изиграла номер.

Разбира се, не беше нужно да си внушавам, просто можех да отворя вратата и да проверя. Всъщност дори посегнах към дръжката на бравата, но не можах да се насиля да я отворя.

Два дена. Крайтън каза два дена. Тогава всичко щеше да се изясни.

Само дето не издържах два дена. Не бях способна да се концентрирам на следващата сутрин и през цялото време отлагах уговорките си. Прекарах деня в обиколки из офиса и дневната; спирах да крача насам-натам, само за да се обадя по телефона. Позвъних на Американското фолклорно общество и Историческото общество на Ню Джърси. Не само, че не бяха спонсори на Крайтън, ами не бяха и чували за него.

Издържах до смрачаване. Започнах да звъня в стаята на Джон. Никой не вдигна. Опитах още няколко пъти, но когато в единайсет все още не се бях свързала, се отправих към мотела.

Почти изпитах облекчение, като видях, че „Вранглер“-а го няма на паркинга. Стая номер пет стоеше все така незаключена и все така мръсна, което означаваше, че той все още се води като наемател — или пък отсъстваше отскоро.

Какво си беше наумил?

Започнах да претърсвам стаята. Открих книгата под леглото. Беше огромна, тежка, увита в целофан, с набързо надраскан надпис:

„Моля върнете в архива на Мискатонския У.“

Махнах целофана. Беше с кожена подвързия и на ръкописен латински. Едва разчетох заглавието — нещо от рода на „Liben Damnatus“. Под обвивката на предната корица бяха картите на Крайтън и купчина записки, надраскани с неговия наклонен почерк. Бележките бяха в безпорядък и вероятно нямаха връзка помежду си, дори листите да бяха правилно подредени. Някои думи и изрази се срещаха почти навсякъде: нексус и равноденствие, и лумени, и було.

Отне ми известно време, но в крайна сметка хванах смисъла. Очевидно част от книгата, която Крайтън беше откраднал, се отнасяше за „нексуси“, които са пръснати по цялото земно кълбо, където два пъти в годината, по време на пролетното и есенното равноденствие „булото“, което покрива действителността, се отдръпва за малко и позволява на безстрашните по душа да надникнат под ръба му и да видят истинската същност на света около нас, света, който не ни е „позволено“ да виждаме. Тези „нексуси“ са малко на брой и са раздалечени един от друг. От четирите, които са известни, има по един на всеки от земните полюси, един в Тибет и един близо до източното крайбрежие на Северна Америка.

Въздъхнах. Лудият Крайтън наистина си бе заслужил прякора. Това бе тъжно. Не беше в негов стил. Едно време по-голям циник от него нямаше, а сега той рискуваше здравето и свободата си, преследвайки тези митични простотии.

А това, което бе още по-тъжно, бе фактът, че ме излъга. Очевидно не бе издирвал митове за Дявола от Джърси — бе търсил един от тези „нексуси“. И вероятно бе убеден, че е открил един от тях зад Рейзърбек Хил.

Съжълявах го. Но продължавах да чета.

Според записките му, тези „нексуси“ могат да бъдат открити, като се проследят „лумените“ до някое място, което се избягва както от хората, така и от животните и растенията.

Изведнъж почувствах,че не ме свърта на едно място. „Лумените“. Възможно ли бе това да се отнася за боровите светлини? А „голото място“, което Фред ни бе показал — това място със сигурност бе избягвано от хора, животни и растения.

Попаднах на цял лист записки, отнасящи се до хората от Рейзърбек Хил. Последния абзац бе особено обезпокоителен:

„Хората зад Рейзърбек Хил не са с уродства, дължащи се на кръвосмешения, въпреки че съм сигурен, че това също е допринесло донякъде. Мисля, че са резултат от това, че са живели до нексуса вече поколения наред. Повдигането на булото на всеки шест месеца сигурно е довело до генетични увреждания в продължение на много години.“

Извадих картите на Крайтън и ги разгънах на леглото. Проследих линиите, които бе начертал от Епъл Пай Хил, от огнището на Гюс и от нашия лагер. Всичките представяха маршрута на боровите светлини и всичките се пресичаха на едно място до окръжността, която той бе начертал и обозначил като Рейзърбек Хил. И точно до пресечната точка, почти съвпадайки с нея, бе начертал друга, по-малка окръжност, с изчислени географска дължина и ширина и означена като „Нексус“!

Сега вече се разтревожих. Дори собственият ми скептицизъм започваше да се разколебава. Всичко съвпадаше прекалено точно. Погледнах часовника си. Едиайсет и трийсет и две. Датата бе двайсет и първи. Двайсет и първи септември. Кога бе равноденствието? Грабнах телефона и се обадих на един стар „мидаджия“, който ми беше редовен клиент откакто съм отворила офиса. Той веднага ми отговори:

— Есенното равноденствие. Това е на двайсет и втори септември. След около половин час.

Изпуснах слушалката и се втурнах към колата. Знаех много добре, къде ще открия Джон Крайтън.

9. Ръба на булото

Профучах надолу по „Паркуей“ към изхода за Бас Ривър и се опитах да намеря пътя към колибата на Гюс Соой. Пътуването, което се бе оказало трудно през деня, по тъмно бе неколкократно по-сложно. Но аз успях да открия червения кедър. Моят план бе да го убедя да ми покаже прекия път до обратната страна на Рейзърбек Хил, мислейки си, че фактът, че Крайтън е вече там, може да го направи по-сговорчив. Само че, когато пристигнах с гръм и мълнии в просеката на Гюс, открих, че той не е сам.

Хората от Рейзърбек бяха тук. Ако се съди по броя им — всичките.

Гюс седеше на стълбите пред входа, една туба висеше в ръката му. Очевидно бе шокиран, че съм тук и бе всичко друго, но не и приятелски настроен.

— Какво искаш?

Преди да успея да отговоря, хората от Рейзърбек ме познаха и около мен се събра малка тълпа.

— Защо всички те са тук? — попитах Гюс.

— Просто на гости — каза той небрежно, но не ме погледна в очите.

— И няма нищо общо с онова, което става в голото място от другата страна на Рейзърбек Хил, нали?

— Върви по дяволите! Душила си наоколо, нали? Ти и твоят приятел. Те ми казаха, че се е навъртал насам, питал разни неща. Къде е сега? Крие се в храстите ли?

— Той е там — казах аз, сочейки върха на Рейзърбек Хил. — И ако правилно съм разбрала, е застанал точно в центъра на голото място.

Гюс изпусна тубата. Тя изтрополи по дъските на стълбите.

— Знаеш ли какво ще стане с него?

— Не — казах аз. — А ти? — огледах хората от Рейзърбек. — А те?

— Не мисля, че някой знае, най-малко те. Само че те се страхуват. Идват тук два пъти в годината, когато голото място се активира.

— Виждал ли си някога какво става там?

— Веднъж. И не искам да ми се случва отново.

— Защо не си разказал на никого?

— Какво? Та да се домъкнат всякакви умници, да зяпат и да се мотат, и да строят, така че в крайна сметка да развалят местността. Всички тук предпочитаме да се сблъскваме с лудостта на голото място два пъти годишно, отколкото с лудостта на разните му там умници всеки ден в годината.

Нямах време да се впускам в теорията на Крайтън, че голото място генетично уврежда хората от Рейзърбек. По-важно бе да открия Джон.

— Как да стигна дотам? Кой е най-прекия път?

— Не можеш…

— Те ходят там! — посочих хората от Рейзърбек.

— Добре де! — каза той, без да прикрива враждебността в гласа си. — Заповядай. Зад колибата ми има пътека. Върви по нея през лявото било на хълма.

— И после?

— После няма да имаш нужда от напътствия. Ще разбереш накъде трябва да вървиш.

Думите му прозвучаха злокобно, само че нямах време да го притискам. Бях подтиквана от усещането за неотложност. Времето течеше. И то бързо. Вече си бях приготвила фенер, така че се забързах към задната страна на колибата му и тръгнах по пътеката.

Гюс се оказа прав. Когато превалих билото на хълма, видях проблясъци между дърветата, подобни на светкавици, като че ли някаква миниатюрна, но много силна буря бе свалена и закотвена към земята. Ускорих крачка, дори на места тичах, където теренът позволяваше. Въятърът се засили, когато наближих района на бурята, превръщайки се от силен бриз в истински ураган, в момента, в който си пробих път през храсталака и се запрепъвах в просеката, която обрамчваше голото място.

Хаос. Това е единствения начин, по който мога да го опиша. Кошмар, пълен със сипещи се от всички страни светлини и боботещ вятър. Боровите светлини — или лумени — бяна там, стотици, с всякакви размери, необезпокоявани от завихрените въздушни маси, описваха диви окръжности, като всяка от тях ярко проблясваше, когато преминеше над голото място. Самото то — сияеше в блед пурпур, който се издигаше на трийсет-четирийсет фута във въздуха, преди да избледнее в нощта.

Откраднатата книга, записките на Крайтън — всичко това не бе просто някаква мистична лудост. Тук ставаше нещо катаклизмено, нещо, което отхвърляше всякакви природни закони — ако изобщо тези закони имаха някакъв реален смисъл. Дали това бе един от нексусите, които бе описал, разрив в действителността, която ни заобикаляше, точно в момента, със сигурност можеше да каже единствено Крайтън.

Определено имаше накой в голото място. От там, където бях застанала, не можех да различа чертите му, но бях сигурна, че това е Джонатан Крайтън.

Хвърлих се напред, докато не стигнах ръба, само че спрях в пясъка, точно преди да пресека сиянието. Крайтън беше там, коленичил, ръцете и ходилата му бяха заровени в пясъка. Той се озърташе, изражението му бе напрегната смесица от страх и почуда. Изкрещях името му, но той не можеше да ме чуе, поради рева на вятъра. На два пъти погледна точно към мен, но въпреки, че виках и махах с ръце като откачена, не ме видя.

Явно нямах друг избор. Трябваше да пристъпя върху голото място… нексуса. Не беше лесно. Всичките ми истинкти крещяха да побягна в обратна посока, само дето не можех да го изоставя там. Той изглеждаше безпомощен, залепнал като муха на мед. Бях длъжна да му помогна.

Поех дълбоко дъх, затворих очи и прекрачих през…

… и се запрепъвах напред. Горе и долу изглежда придобиваха нов смисъл на това място. Отворих очи и паднах на колене, едва ли не върху Крайтън. Огледах се и замръзнах.

Боровата пустош бе изчезнала. Нощта бе изчезнала. Явно тук бе преди зазоряване или по здрач, но вятърът все още виеше над главите ни, боровите светлини проблясваха около нас, появявайки се и изчезвайки, като че ли пресичаха невидими стени. Бяхме някъде… другаде: върху някаква огромна мъглива равнина, която като че ли се простираше в безкрая, надиплена единствено от скупчени растения и огромни кълба мъгла, едно от които се падаше вляво от мен и изглежда, че се простираше безкрайно на ширина и височина. Някъде далеч, в неподлежащата на измерване шир, лежаха планини с големината на Луната, които се протягаха и изчезваха в маранята на пурпурното небе. Хоризонтът — или това, което си въобразявах, че е хоризонтът — не се извиваше както би трябвало. Мястото изглеждаше много по-голямо от света — нашия свят — който се намираше само на няколко крачки оттук.

— Господи, Джон, къде сме?

Той се стресна и обърна глава. Ръцете и краката му останаха зарити в пясъка. Очите му се разшириха от шока, когато видя, че съм тук.

— Не! Нямаш работа тук!

Гласът му бе още по-дрезгав и разфиксиран отколкото вчера. Доста странно, но бледата му кожа бе придобила почти здравеняшки вид на розовата светлина.

— Нито пък ти!

Точно тогава ми се счу нещо. Над писъка на вятъра се долавяше някакъв друг звук. Грохот като от лавина. Носеше се някъде отляво, откъм кълбото мъгла. Нещо масивно, нещо наистина огормно се движеше там вътре и мъглата като че се отдръпваше.

— Да се махаме оттук, Джон!

— Не! Аз оставам!

— Забрави! Хайде!

Възпалението го бе съсипало и очевидно не можеше да мисли разумно. Не ми пукаше какво казва, нямаше да го оставя да рискува живота си в това място. Щях да го издърпам оттук и да му дам възможност да си помисли шест месеца. И тогава, ако все още искаше да го направи, негова си работа. Но в момента не бе способен да разсъждава трезво.

Обвих с ръце гърдите му и се опитах да го изправя на крака.

— Мак, моля те! Недей!

Ръцете му останаха приковани в пясъка. Сигурно се беше хванал за нещо. Сграбчих десния му лакет и дръпнах. Той изпищя, когато ръката му се изскубна от пясъка. След което и аз изпищях, пуснах го и се отдръпнах назад върху пясъка.

Защото ръката му вече не беше ръка.

Бе голяма и бяла и имаше дълги, вървовидни, конусообразни, подобни на корени израстъци, нещо като прорасналите картофи, когато се оставят под мивката прекалено дълго, само дето тези неща се движеха, гърчеха се и се огъваха като шепа бели змии.

— Тръгвай, Мак! — каза той с онзи разфиксиран глас, а по лицето и очите му можех да прочета, че не е искал, да го виждам в такова състояние. — Мястото ти не е тук!

— А твоето е?

— Сега вече да!

Не можах да се насиля да докосна ръката му, така че се протегнах и сграбчих ризата му. Дръпнах.

— Ще намерим лекари! Те ще те оправят! Може да…

— НЕ!

Това беше вик, но беше и още нещо. Нещо дълго и бяло, и твърдо като стегнат мускул, много подобно на нещата, които се подаваха от ръкава на ризата му, се стрелна от устата му и ме блъсна в гърдите, ожулвайки бюста ми, докато ме тласваше встрани. После пак се прибра.

Отскочих. Изправих се някакси на крака и сляпо запълзях в посоката, от която дойдох. Изведнъж пак се озовах в Боровата пустош, в хладната нощ, а светлините диво се въртяха над главата ми. С препъване се отправих към храстите, далеч от нексуса, далеч от Джонатан Крайтън.

В края на просеката се насилих да спра и да погледа назад. Видях Крайтън. Ужасната му, изродена ръка бе вдигната. Знаех, че не може да ме види, но изглеждаше така, все едно ми маха за сбогом. След което я свали и отново зарови израстъците в пясъка.

Последното нещо, което си спомням тази нощ, е това, че повръщах.

10. Последици

Събудих се сред хората от Рейзърбек, които ме намерили на другата сутрин и се грижили за мен, докато не съм дошла в съзнание. Предложиха ми храна, но аз не можех да сложа нищо в устата си. Отидох пак до просеката, до голото място.

Изглеждаше точно по същия начин, както когато аз и Крайтън го видяхме за първи път през август. Нямаше светлини, нямаше вятър, нямаше пурпурно сияние. Само пясък.

И никакъв Джонатан Крайтън.

Можех да си внуша, че тази нощ просто не се е случила, ако не беше отеклата, нежна, виолетова синина на гърдите ми. Ако не беше тя, щях да си внуша. Само че колкото и да се дърпаше съзнанието ми, не можех да отрека истината. Бях видяла другата страна на булото и животът ми никога вече нямаше да е същият.

Огледах се и знаех, че всичко наоколо е имитация, сложна илюзия. Защо? Защо го имаше това було? Да ни защитава? Или да ни предпази от полудяване? Истината не ми бе донесла покой. Кой би могъл да се успокои при мисълта, че някакви огормни, неизмерими сили отвъд нашето възприятие, се движат наоколо, извън обсега на нашите сетива?

Искаше ми се да избягам… само че къде?

Избягах вкъщи. Вече един месец си седя вкъщи. Домошарка. Излизам само до бакалията. Всичките ми клиенти ме изоставиха. Живея благодарение на спестяванията си, уча латински, превеждам откраднатата от Джон книга. Това, което видях, какво беше: истинската същност на нашето съществуване или друго измерение, или какво? Не знам. Крайтън беше прав: да знаеш, че не знаеш, е подлудяващо. Направо те гризе отвътре.

Така че, чакам пролетта. Пролетното равноденствие. Може би ще напусна дома си преди това и ще отида на лов за борови светлини — или лумени, както са описани в книгата. Може и да докосна някоя от тях, може и да не го направя. Може би, когато настъпи равноденствието, ще се върна на Рейзърбек Хил, на голото място. Може би ще потърся Джон. Той може и да е там, а може и да не е. Може да вляза в голото място, а може и да не вляза. И ако се стигне дотам, може и да не се върна. Или пък ще се върна.

Не знам какво ще правя. Вече нищо не знам. Стигнах до там, че знам само едно: вече няма нищо сигурно.

Или най-малко от тази страна на булото.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.